Co nám jde k duhu

Andrej Platonov

Přeložila Anna Nováková

Znění tohoto textu vychází z díla Co nám jde k duhu tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Odeon v Praze v roce 1966. Pro potřeby vydání Městské knihovny v Praze byl text redakčně zpracován.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Andrej Platonov: Co nám jde k duhu), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 17. 6. 2022.

Kterak Makar zapochyboval

Hluboko v masách dělného lidu žili dva občané státu: normální rolník Makar Hanuškin, a druhý o něco znamenitější – soudruh Lev Trumpetrov, nejchytřejší hlava z celé vsi, která řídila pohyb lidu vpřed, rovnou cestou k obecnému blahu. A všichni lidé z dědiny říkali o Lvu Trumpetrovovi, když šel okolo: „Koukejte, náš vůdce někam kráčí, to abysme zejtra čekali zas nějaký novoty. Copak ten, to je hlava, jenom ty ruce mu narostly darmo. Toho živí jenom ten rozum.“

Naproti tomu Makar jako každý venkovský chlap radši něco vyráběl, než oral, a nestaral se tolik o chléb jako o hry, protože dle vyjádření soudruha Trumpetrova měl hlavu nanicovatou.

Jednou uspořádal Makar bez řádného povolení soudruha Trumpetrova pro lidi kratochvíli – sestavil jim kolotoč, roztáčený větrem. Kolem Makarova kolotoče se sešlo lidí jako much a všichni čekali, až se strhne bouřka a pohne milým kolotočem z místa. Jenomže bouřka jaksi pořád ne a ne přijít, lidé tu zbůhdarma postávali, a zatím uteklo Trumpetrovovo hříbě na luka a zapadlo tam do bažin. Kdyby byl Makar nechal lidi na pokoji, mohli Trumpetrovovo hříbě chytit jedna dvě a Trumpetrov nemusel mít škodu, ale Makar lidi na pokoji nenechal, a tím zavinil, že Trumpetrov splakal nad výdělkem.

To se ví, Trumpetrov ne aby se rozběhl za hříbětem sám, ten musel nejprve za Makarem, který stál a smutně vyhlížel bouřku. A Trumpetrov mu povídá:

„Tak ty jsi mi sem nalákal lidi, a kdo se mně nýčko požene za mým hříbětem, co?“

Makar se na chvilku zarazil, protože dostal nápad. Přemýšlet, to on neuměl, však taky měl hlavu nanicovatou a jenom ruce co k čemu, ale zato uměl co chvíli dostat nápad.

„Nelamentuj,“ povídá Makar soudruhu Trumpetrovovi, „já ti udělám samohyb.“

„A jak ho uděláš?“ zeptal se Trumpetrov, protože nevěděl, jak by on svýma nanicovatýma rukama udělal samohyb.

„Z obručí a ze špagátů,“ řekl na to bez přemýšlení Makar, a už v těch budoucích provázcích a obručích cítil tažnou sílu a rotaci.

„Tak ale honem, jináč tě poženu před zákon za nezákonný hraní,“ řekl Trumpetrov.

Jenomže Makar na trest nemyslel – však on ani myslet neuměl –, ale vzpomínal si, kde to jenom viděl železo, ale vzpomenout si nemohl, protože celá vesnice byla postavena z povrchových materiálů – z hlíny, slámy, dřeva a konopí.

Bouřka nepřišla, kolotoč se netočil a Makar se vrátil do své chalupy.

Doma se ze samého smutku napil vody a ucítil na jazyku její natrpklou chuť. A vtom dostal nápad.

„Pak tu máme mít železo, když ho vypijem s vodou!“

A tak si v noci vlezl do vyschlé, sesuté studny a pobyl v ní celý den a noc a jenom hledal pod zavlhlým pískem železo. Na druhý den ho chlapi vytáhli pod vedením soudruha Trumpetrova, který se bál, že mu tam jeden občan zahyne mimo frontu socialistické výstavby. Makar byl k neuzvednutí – držel totiž v rukou hnědé hroudy železné rudy. Chlapi ho nakonec vytáhli a na místě mu za tu tíhu vynadali, a soudruh Trumpetrov se dal slyšet, že mu ještě napaří pokutu za rušení veřejného pořádku.

Ale Makar na ty řeči nic nedal a za týden udělal z rudy železo v peci, kde nejdřív jeho stará upekla chleba. Jak to železo v peci pálil, to je u boha, protože Makar to dělal svýma chytrýma rukama a tichou hlavou. Za další den vyrobil potom železné kolo a pak ještě jedno, jenomže ani jedno, ani druhé nechtělo jezdit samo a Makar je musel pohánět rukama.

Trumpetrov přišel za Makarem a ptá se ho:

„Tak co, udělals mně ten samohyb za to hříbě?“

„Neudělal,“ povídá Makar, „mně pořád připadalo, že se ty kola musejí točit samy, ale ony se netočejí a netočejí.“

„Tak tos mě teda podfouk, ty živle jeden nekalej!“ zvolal Trumpetrov jazykem úředním. „Za to mně teda uděláš hříbě.“

„Nemám maso, jináč bych ho udělal,“ vyjádřil se Makar.

„A jakpaks dělal z hlíny železo, co?“ vzpomněl si Trumpetrov.

„Nevím,“ Makar na to, „když já nemám paměť.“

To už Trumpetrova dohřálo.

„Tak ty tak, ty si budeš nechávat objev národohospodářskýho významu pro sebe, ty jindyvídum, ty mezuláne jeden! U mě jsi soukromej kapitálista, a né člověk! Teď ti teda napařím pokutu, ať víš, jak máš přemejšlet!“

Makar pravil pokorně:

„Ale já přeci nepřemejšlím, soudruhu Trumpetrove, já mám hlavu nanicovatou.“

„Tak si usekni ruce, a nedělej, na co ti hlava nestačí,“ vytkl Makarovi soudruh Trumpetrov.

„Mít tak tvou hlavu, soudruhu, jéje, to by se mně přemejšlelo,“ přiznal se Makar.

„To si taky myslím,“ potvrdil jeho slova Trumpetrov. „Jenomže taková hlava je jedna jediná na celou dědinu, a tak mě musíš poslouchat.“

Po těch slovech uložil Trumpetrov Makarovi takovou pokutu, že Makarovi nezbylo než se vypravit do Moskvy na nějakou práci, aby pokutu mohl zaplatit; kolotoč a hospodářství svěřil zatím do opatrování soudruhu Trumpetrovovi.

Makar jel naposledy vlakem před devíti lety, v devatenáctém roce. Tenkrát ho vezli zadarmo, protože na něm bylo hnedka vidět, že je podruh, a ani dokumenty po něm žádný nechtěl. „I jenom si jeď,“ říkaly mu tenkrát proletářské stráže, „je vidět, že jsi náš člověk, dyť jsi nahej.“

A tak si Makar jako tenkrát před devíti lety vlezl do vlaku a nikoho se na nic neptal a jenom se divil, co je teď ve vlaku místa a že ani dveře nejsou zamčené. Ale pro jistotu si přece jenom nesedl do vagónu, ale na spřáhla, aby se podíval, jak pracují kola za jízdy. Kola se začala točit a vlak se rozjel k srdci státu – do Moskvy.

Vlak ujížděl takovou rychlostí, že by mu nestačil ani polokrevný kůň. Step ubíhala podle vlaku a nikde jí nebylo vidět konce kraje.

„Ty tu mašinu ale rasujou,“ Makar koukal na kola a bylo mu jich líto. „To by jeden nevěřil, co všechno na tom světě nejni, a to je tu eště pořád hromada prázdnejch míst.“

Makarovy ruce pokojně odpočívaly, jejich klidná a moudrá síla vstoupila do jeho nanicovaté objemné hlavy a on teď začal přemýšlet. Seděl na spřáhlech a přemýšlel, co mohl. Jenže dlouho tam neseděl. Procházela tu stráž beze zbraně a chtěla po něm lístek. Makar žádný lístek při sobě neměl – podle jeho předpokladu měla mít sovětská vláda svou moc pevně v rukou, a to dá rozum, že ta bude vozit lidi zadarmo, když to potřebují. Stráž, totiž průvodčí řekl Makarovi, že má radši na první zastávce slézt, že je tam bufet, protože jinak by mohl umřít hlady někde na volné trati. Makar viděl, že o něho má sovětská vláda starost, když ho nevyhání jenom tak, ale posílá ho do bufetu, a tak přednostovi vlaku pěkně poděkoval.

Ale na příští zastávce přece jenom neslezl, ačkoli tu vlak stál a vykládal dopisy a lístky z poštovního vagónu. Makar dostal jeden technický nápad a zůstal sedět, aby vlaku pomohl jet dál.

„Čím je věc těžší,“ a Makar si pro srovnání v duchu představil kámen a pírko, „tím doletí dál, když se s ní hodí; to já tu radši zvostanu sedět jako zátěž, aby vlak do té Moskvy najisto dojel.“

Aby nepopouzel vlakovou stráž, zalezl si Makar dál pod vagón; tam zalehl k odpočinku a celý bez sebe poslouchal, jak rychle klapou kola. Klid a pohled na cestičku písku ho nakonec ukolébaly, že usnul jako dub; zdálo se mu, že se vznáší a letí ve studeném větru, a byla to taková krása, že Makar v duchu litoval lidi, kteří zůstali na zemi.

„Serjožko, ty ložiska jsou celý žhavý, to necháš tak?“

Makar se při těch slovech probudil a sáhl si na krk, aby zjistil, je-li celý a funguje-li v něm všecek život.

„Ále co, do Moskvy je to co by dup, to už se nezavaří,“ křikl z dálky Serjožka.

Vlak stál ve stanici. Opraváři proklepávali osy vagónů a tiše sakrovali.

Makar vylezl zpod vagónu a uviděl v dálce hlavní město státu – matičku Moskvu.

„Nýčko už tam trefím i pěšky,“ řekl si v duchu. „A vlak už taky dojede i bez mý zátěže.“

A Makar vykročil směrem k věžím, chrámům a přísným stavbám – do města divů vědy a techniky, za živobytím.

Makar měl teď Moskvu před očima a se zájmem kráčel k tomuto velikánskému městu. Aby nezabloudil, držel se trati a jenom se divil, co je tu všude takových nádraží. Kolem dokola rostly borové a smrkové lesy a v lesích stály dřevěné domky. Stromy byly daleko od sebe a pod nimi se válely papírky od bonbónů, láhve od pití, slupky ze salámů a všelijaké jiné svinstvo. Tráva tu lidským přičiněním nerostla a stromy taky spíš živořily, než rostly. Makar nevěděl, co si o takové přírodě myslet.

„Tady ale musejí žít pěkný neřádi, když jim tu i ta příroda chcípá. Dyť je to zrovna k pláči – lidi tu žijou a všecko jim hoří pod nohama. Kde je tu, jářku, jaká věda a technika?“

A Makar si lítostivě pohladil hruď a kráčel dál. Na nádražním perónu skládali z vagónu prázdné konve od mléka a plné stavěli do vagónu. Makar dostal nápad a až se zastavil:

„No a zasejc žádná technika!“ vyslovil se nahlas. „Že vozejí ty plný konve s mlíkem, to jim chválím, však ve městě žijou děti a na to mlíko čekají. Ale na co vozit na mašině prázdný konve? Takhle se darmo plejtvá technikou, takový velký konve!“

Makar šel za hlavním mlékařem, který řídil skládání a nakládání konví, a poradil mu, ať nechá položit do Moskvy rouru na mléko, aby nemusel honit vagóny s prázdnými konvemi sem tam.

Hlavní mlékař Makara vyslechl, protože si vážil hlasu lidu, ale potom mu poradil, že to má říct v Moskvě, tam že sedí tuze chytří lidi a ti že mají na starosti všecky zlepšováky.

To Makara dohřálo:

„To mlíko vozíš ty, a né oni! Oni ho jenom pijou, ale tohle plejtvání vagónama oni nevidějí!“

Hlavní mlékař mu to vyložil:

„Moje věc je posílat náklady, a né si vymejšlet nějaký roury.“

Makar ho po těch slovech už nechal na pokoji a s pochybami v duši pokračoval v cestě.

Do Moskvy došel dopoledne. Po ulicích se hnaly tisíce lidí, jako když sedláci spěchají o žních na pole.

„I prachmilión, kampak se tak ženou?“ dumal Makar, když tak stál v hustém houfu lidí. „To tu jistě někde budou ty velikánský fabriky, co oblíkaj a obouvají všecky venkovský lidi široko daleko.“

Potom se podíval na své vysokačky a hnedka těm utíkajícím lidem pěkně poděkoval, protože bez nich by chodil nahý a bosý. Skoro všichni lidi tiskli pod paždí kožené ranečky a v nich měli jistě schované floky a dratev.

„Ale copak že mají tak napilno, dyť se darmo uženou,“ vrtěl hlavou Makar. „Radši kdyby dělali doma a jídlo by se jim mohlo rozvážet po chalupách koňma.“

A lidi se jen hnali a hnali a cpali se do tramvají, až byla pera načisto zmáčknutá, a nic se nešetřili, jenom aby se dostali do práce. Tím se Makar upokojil. „Dobrý lidi to jsou, tak těžko se do tý fabriky dostávají, a přeci se tam derou,“ říkal si v duchu.

Tramvaje se Makarovi líbily, protože jezdily samy od sebe a v předním vagóně seděl řidič jakoby nic, jako kdyby ani nic nevezl. Makar si vlezl do vagónu a taky mu to nedalo žádnou práci, protože ho tam vtlačili ti za ním, co spěchali. Vagón se hladce rozjel, pod podlahou hučela neviditelná síla stroje a Makar ji poslouchal a litoval ji.

„Chudák malá, jak se nadře,“ myslil si o tramvaji. „Ale zato těch užitečnejch lidí co doveze na jedno místo, pane, dyť jim šetří živý nohy!“

Žena, co měla tramvaj na starosti, dávala lidem nějaké cetličky, ale Makar, aby jí nepřidělával práci, cetličku odmítl se slovy:

„Já jdu jenom tak,“ a prošel dovnitř.

Na ženu volali a o něco jí říkali a ona přikyvovala. Makar by byl rád věděl, co tu dávají, a tak taky řekl:

„Ty, teta, a mně nic, já jsem vosk?“

Žena zatáhla za šňůru a tramvaj v tu ránu zastavila.

„Vylez ven, když si o to říkáš,“ povídali cestující Makarovi, opřeli se do něho a vystrčili ho ven.

Makar vyšel na vzduch.

Vzduch byl cítit velkým městem – zápachem z aut a železným prachem z tramvajových brzd.

„Jářku, kdepak je tu to centrum státu?“ zeptal se Makar prvního člověka.

Člověk mu ukázal rukou směr a hodil špačka z cigarety do pouličního plivátka. Když to Makar viděl, šel k velkému plivátku, plivl si do něho, aby dokázal, že má taky právo používat ve světě všelijakých vymožeností.

Všude stálo plno domů a byly tak veliké a strašně vysoké, že Makar až sovětskou vládu politoval – to není žádný špás, opatrovat tolika majetku.

Na křižovatce zvedl milicionář červenou plácačku na stojato a pěstí levé ruky ukázal na kočího, který vezl na voze režnou mouku.

„Aha, režná mouka jim tu nevoní,“ usoudil Makar, „tady se jistě cpou samým marcipánem.“

„Kdepak je tu centrum státu?“ zeptal se Makar milicionáře.

Milicionář ukázal z kopce dolů a sdělil Makarovi:

„Támhle v dolíku, u Velkýho divadla.“

Makar tedy sešel z kopce a ocitl se mezi dvěma květinovými palouky. Po jedné straně náměstí stála zeď, po druhé dům se sloupy. Navrchu na těch sloupech stáli čtyři železní koně, ale sloupy mohly být o hodný kus tenčí, však čtyři koně, to zas není taková tíha.

Makar začal na tom náměstí vyhlížet nějakou tyčku s rudým praporkem, která by označovala střed hlavního města a srdce státu, ale nikde žádná taková tyčka nebyla, zato tam stál kámen a na něm nějaký nápis. Makar se o ten kámen opřel, aby jako chvilku postál na samém prostředku a aby pojal vážnost ke své osobě a ke svému státu. Potom si šťastně povzdychl a hned nato ucítil, že má hlad. Vypravil se proto k řece a viděl, že se tu staví velikánský dům.

„Copak to bude?“ zeptal se kolemjdoucího člověka.

„Věčný dům ze železa, betonu, oceli a světlého skla,“ odvětil ten člověk.

Makar se rozhodl, že se přeptá, jestli by na té stavbě nebyla práce a něco k snědku.

Ve vratech stál strážný.

„Co tu chceš, křupane?“ zeptal se Makara.

„Nebyla by tu nějaká prácička, už se sotva vleču ze samýho hladu,“ prohlásil Makar.

„Jakápak práce, když nemáš papíry,“ pravil strážný smutně.

Vtom přišel zedník a Makara vyslechl:

„Jdi do našeho baráku ke společnýmu kotli, chlapi ti tam něco dají,“ pomohl Makarovi zedník. „Ale na práci tě jen tak vzít nemůžem, když nejsi nikde organizovanej, to jako bys ani neexistoval. Musíš se nejprv přihlásit do odborů, abys moh bejt prokádrovanej z třídního hlediska.“

A tak Makar šel do baráku ke kotli, aby se tam najedl a aby v sobě udržel život pro lepší časy, které ho čekaly.

Na stavbě domu v Moskvě, o kterém se ten člověk vyjádřil, že bude věčný, si Makar za chvilenku zvykl. Nejprve se v baráku u dělníků nadlábl černé syté kaše, a potom si šel obhlédnout stavbu. Bylo to tu všude samá jáma, lidi se tužili ostošest a stroje neznámých jmen zarážely do země kůly. Žlabem tekla betonová kaše a ostatní práce se taky dělaly pěkně všem na očích. Bylo vidět, že stavba roste, jenom se nevědělo pro koho. Makara to ani tuze nezajímalo, toho spíš zajímala technika, protože technika znamenala, že všem lidem bude jednou líp. To tak Makarův vůdce z rodné vsi, soudruh Lev Trumpetrov, by se zajímal hlavně o přidělování obytné plochy v budoucím domě, a ne o železné beranidlo; ale Makar měl hlavu nanicovatou a jenom ty ruce se měly k dílu, a proto na nic jiného nemyslel, než jak co udělat.

Makar obešel celou stavbu a viděl, že práce jde pěkně od ruky. Ale přece jenom se mu pořád něco ne a ne líbit, jenomže nemohl kápnout na to, co by to bylo. Šel zase tam, kde šla práce na plné obrátky, a znovu si pěkně obhlídl celou stavbu: jasně cítil, že na stavbě něco neklape, že se něco přehlídlo, jenomže co? Makarovi to leželo v hlavě a jako poctivého člověka práce ho to žralo. Ze samého smutku a sytého jídla si nakonec v tichém koutku na chvilku zdříml. Zdálo se mu o jezeře, o ptácích a opuštěném venkovském hájku, ale o tom, co na stavbě neklape a co se přehlídlo, o tom se mu nezdálo. Pak se probudil a v tu ránu na to kápl: dělníci stavěli zdi tak, že lili beton do bednění. Ale copak to je nějaká technika? To je prachsprostá dřina! Má-li to být technika, musí se beton hnát nahoru hadicemi a dělníci tam budou jenom držet hadici a všecka dřina jim odpadne, takže jasnou sílu jejich mozku nesežerou jejich zedřené ruce.

A tak Makar nelenil a šel hledat hlavní moskevskou kancelář pro vědu a techniku. Tenhle slavný ouřad sídlil v bytelné ohnivzdorné budově v jednom dolíku. Makar tam našel nějakého člověka a řekl mu, že vynalezl stavební hadici. Ten člověk ho poslouchal, potom se ho začal na něco vyptávat a pak ho poslal po schodech nahoru za hlavním písařem. Písař byl tuze učený pán, nějaký inženýr, ale proč se rozhodl dělat škrabáka na úřadě a na stavbu si vlastníma rukama ani nemáknout, to sám pánbů ví. Makar mu tedy vyložil svůj nápad s hadicí.

„Domy se nemají stavět, ale odlejvat,“ řekl tomu učenému písaři.

Písař ho vyslechl a namítl:

„Jenže jak chcete dokázat, soudruhu vynálezče, že vaše hadice je levnější než obyčejná betonáž?“

„Inu to já přeci jasně cejtím!“ dokazoval Makar.

Písař chvilku špekuloval, špekuloval, a potom poslal Makara na sám konec chodby:

„Tam dávají nemajetným vynálezcům rubl na stravu a zpáteční jízdenku na vlak.“

Makar dostal rubl, ale jízdenku že si nevezme – byl přece rozhodnut zůstat tady a nevracet se.

V další místnosti dali Makarovi přihlášku do odborové organizace s tím, že se mu tam mají jaksepatří věnovat, protože je to člověk zdola a navíc ještě vynálezce hadice. Makar si myslel, že v odborové organizaci mu dají hned dnes peníze na zavedení hadice, a celý šťastný tam běžel.

Odborová organizace byla v ještě větším domě než ta technická kancelář. Přinejmenším dvě hodiny bloudil Makar po chodbičkách domu odborů a pořád hledal toho, co je přes lidi zdola a co ho měl napsaného na ceduličce, ale vedoucí neseděl na svém místě – to on se jistě někde stará o ostatní odboráře. Před setměním vedoucí přišel, snědl míchaná vajíčka a přečetl si Makarovu cedulku – vlastně tu cedulku mu přečetla jeho pomocnice, taková pohledná slečinka s hrubým copem. Ta slečinka šla pak do kasy a přinesla Makarovi nový rubl a Makar se podepsal, že ten rubl přijal jako nezaměstnaný podruh. Tu ceduličku potom Makarovi dali nazpátek. Bylo na ní plno písmenek a taky tam stálo: „Soudruhu Lopine, pomoz shora jmenovanému odboráři vynalezenou hadici zavést po průmyslové linii.“

Teď už byl Makar spokojen a na druhý den šel hledat tu průmyslovou linii, na které doufal spatřit soudruha Lopina. Ani milicionář, ani ostatní lidi okolo o takové linii nic nevěděli, a tak si Makar nakonec řekl, že bude tu linii hledat na vlastní pěst. Po ulicích visely plakáty a rudý satén s nápisem zrovinka toho úřadu, co ho Makar tolika hledal. Na plakátech stálo černé na bílém, že všecek proletariát musí pevně stát na linii rozvoje průmyslu. To Makara hnedka přivedlo na nápad, že nejprve musí najít proletariát, a pod ním že bude ta linie a tam někde poblíž soudruh Lopin.

„Pane strážmistr,“ pravil Makar, „prosím jich, ukážou mi, jak se dostanu k proletariátu.“

Milicionář vytáhl knížku, chvilku v ní listoval, až našel adresu proletariátu, a řekl ji vděčnému Makarovi.

Makar šel po Moskvě k proletariátu a jenom mu pořád nešlo na rozum, co je to za sílu v tom městě, co pohání autobusy, tramvaje a živé nohy lidí po ulicích.

„Toho jídla, co jenom je potřeba na takovýhle lítání,“ uvažoval Makar ve své hlavě, která uměla přemýšlet, když byly ruce v klidu.

Celý ustaraný a ztrápený došel nakonec až na adresu, na kterou ho poslal strážník. Byla to noclehárna, kde mohli chudí lidi na noc složit hlavu. V dřívějších dobách, ještě před revolucí, skládali chudí lidi hlavu rovnou na zem a na jejich hlavy pršelo, svítil na ně měsíc, třepetaly se nad nima hvězdy a foukal vítr, ale ty hlavy ležely, mrzly a spaly, protože byly tuze unavené. Teď odpočívaly hlavy chudého lidu na polštářku pod stropem a plechovou krytinou střechy a noční vítr přírody už nehnul vláskem na hlavách těch chudáků, kteří kdysi líhali rovnou na povrchu zeměkoule.

Makar uviděl pár nových, čisťounkých domů, a byl proto se sovětskou vládou spokojen.

„Inu, slušná vláda je to, to zas jo,“ pravil uznale. „Jenom abysme si ji nerozhejčkali, když je naše.“

V noclehárně byla kancelář jako ve všech moskevských obytných domech. Bez těch kanceláří by se dozajista v tu ránu zbořil svět, a písaři dávali celému životu sice pomalý, zato však správný průběh. Makar si vážil i písařů.

„Jenom ať si žijou,“ usoudil o nich. „O něčem přeci přemejšlet musejí, když za to berou peníze, a jestli teda přemejšlejí ouředně, to se z nich jistotně stanou chytrý lidi a takový my potřebujem.“

„Copak tu chceš?“ zeptal se Makara velitel noclehárny.

„Já bych potřeboval proletariát,“ sdělil mu Makar.

„Jakou vrstvu?“ vyzvídal velitel.

Makar se dlouho nerozmýšlel, však věděl už napřed, co potřebuje.

„Tu nejspodnější,“ pravil. „Tam je největší síla lidu, to znamená, že tam jsou ty pravý masy.“

„Jo ták!“ pochopil velitel. „Tak to musíš počkat do večera, a kterejch přijde nejvíc, s těma půjdeš nocovat – buď se žebrákama, nebo s brigádníkama.“

„Já bych ale potřeboval jít s těma, který nejvíc budujou socialismus,“ požádal Makar.

„Jo ták!“ znovu svitlo velitelovi. „Tak ty potřebuješ takový, co stavějí nový domy, ne?“

Ale Makar o tom měl své pochybnosti.

„No domy přeci stavěli i dřív, když eště žádnej Lenin nebyl. Copak prázdnej dům je nějakej socialismus, no řekni?“

Velitel se taky zamyslel, protože ani on sám přesně nevěděl, jakou podobu vlastně má socialismus mít a bude-li v socialismu nějaká nebývalá radost a jaká.

„To máš pravdu, že domy stavěli i dřív,“ přisvědčil. „Jenomže tenkrát v nich žili všelijaký darmojedi, a teď dávám kupónek na nocleh v novým domě tobě.“

„Svatá pravda,“ zaradoval se Makar. „Tak to ty jsi teda správnej pomocník sovětský vlády, že jo?“

Potom si vzal kupón a sedl si na hromadu cihel, které tu zůstaly jen tak ležet od stavby.

Makar uvažoval: „To je taky, tadyhle pode mnou ležejí cihly, a co se proletariát na těch cihlách nadřel, než je udělal: to teda zasejc nejni správná vláda, když ani neví, kde se jí válí majetek!“

Makar poseděl na cihlách až do večera a koukal, jak pomalu zapadá slunko, jak se rozžíhají světla a jak vrabci nechávají kobylince být a odlétají na kutě.

Nakonec začínali přicházet proletáři – někteří přišli s chlebem a někteří bez něho, někteří nemocní a někteří unavení, ale všichni vypadali pěkně jako po dlouhé práci a byli hodní takovou tou dobrotou, která u lidí bývá, když jsou zedření.

Makar počkal, až se proletariát uloží na erární kavalce a vydechne si po celodenním budování, a potom neohroženě vkročil do velké noclehárny, stoupl si doprostřed a spustil:

„Soudruzi pracující dělníci! Vy si tu žijete v naší drahý matičce Moskvě, kam se sbíhá všecka síla státu, a zatím je v tomhle městě nepořádek a plejtvá se tu hodnotama.“

Proletariát se pohnul na kavalcích a nějaký mohutný hlas tlumeně pravil:

„Hele, Dmitriji, vraž mu tam jednu, ať přijde k sobě.“

Makar se nijak neurazil, protože před ním ležel proletariát, a ne nějací nepřátelští elementi.

„Ale všecko tu eště nemáte jaksepatří vyšpekulovaný,“ pokračoval Makar. „Konve od mlíka se vozejí na drahejch mašinách, a prázdný, mlíko je z nich vypitý. A stačila by namísto toho jedna roura a pístová pumpa. A zrovna to samý platí o stavění domů a jinejch stavení – měly by se odlejvat hadicema, a vy je stavíte po kouskách. Já jsem vám takovou hadici vyšpekuloval a dám vám ji zadarmo, abysme ten socialismus a ty ostatní krásný věci měli co nejdřív.“

„Jakou hadici?“ zeptal se zase ten tlumený hlas neviditelného proletáře.

„Mou hadici,“ odpověděl Makar.

Proletariát chvilku neříkal nic, a potom jeden jasný hlas zakřičel ze vzdáleného kouta nějaká slova a Makar je uslyšel jako vítr:

„Nám na kapce práce nezáleží a dům postavíme i po kouskách, zato na tvý duši nám záleží. Jednou jsi člověk, tak jde o tvou duši, a né o domy. My tu všichni, jak tu jsme, dostaneme peníze na dlaň, pojištěný jsme, v odborech organizovaný taky, i do klubu si někdy zajdem, ale co víme jeden o druhým? Jeden druhýho jsme nechali na starost zákonu, tak je to. Tak sem s tvou duší, když jsi jednou ten vynálezce!“

Makar ztratil najednou všecku odvahu. Vynalézal všelijaké věcičky, ale duši nechal ležet ladem, jenomže jak to vypadalo, zrovna duše byla pro zdejší lidi ten hlavní vynález. Makar si lehl na erární kavalec a jen se tiše užíral pochybami, že se celý život zabýval neproletářskými věcmi.

Nespal dlouho, protože se ve spánku začal soužit. A jeho soužení se přeměnilo v sen a v tom snu viděl horu nebo kopec a na té hoře stál učený muž. A Makar ležel pod tou horou jako nějaké ospalé ťululum a koukal na učeného muže a pořád jenom čekal, až něco řekne nebo udělá. Ale muž stál a neříkal nic a neviděl usouženého Makara, protože přemýšlel jenom v celostátním měřítku a na nějakého jednotlivého Makara neměl čas. Tvář toho veleučeného muže byla osvětlená září masového života, který se před ním rozprostíral v dálce, ale z očí šel strach a mrtvo, protože ten člověk stál ve veliké výšce a byl zahleděný moc daleko před sebe. Učený muž mlčel a Makar ležel a ve snu si stýskal.

„Co vlastně mám na světě dělat, abych byl sobě a ostatním k užitku?“ zeptal se Makar a ztichl v posvátné hrůze.

Ale učený muž pořád mlčel a nic neodpovídal a milióny živých životů se odrážely v jeho mrtvých očích.

Tu Makar celý vyjevený začal lézt na kopec po mrtvé kamenité půdě. Třikrát za tu cestu dostal strach před nehybným učeným mužem, a třikrát v něm strach přemohla zvědavost. Být Makar chytrý, ani by ho nenapadlo na ten kopec lézt, jenomže Makar byl člověk zaostalý a měl jenom zvědavé ruce pod nanicovatou hlavou. A tak poháněn svou zvědavou hloupostí dolezl až k veleučenému a zlehýnka se dotkl jeho tlustého obrovitého těla. Na ten dotyk se to neznámé tělo pohnulo jako živé a v tu ránu na Makara spadlo jak široké, tak dlouhé, protože bylo načisto mrtvé.

Makar se tou ranou probudil a viděl, že nad ním stojí dozorce z noclehárny, který ho vzal čajníkem přes hlavu, aby se probudil.

Makar si na kavalci sedl a vtom uviděl poďobaného proletáře, který se umýval z hrníčku, ale tak šikovně, že mu nadarmo neukápla ani kapka vody. Makarovi nešlo na rozum, jak se tak někdo může umýt hrstkou vody, a zeptal se toho poďobance:

„Všichni jsou v práci, jenom ty tu stojíš tak sám a umejváš se. Jakpak to?“

Ďubkáč si osušil mokrou tvář do polštářku, vydrbal se a povídá:

„Takovejch proletářů, co pracujou, takovejch je hromada, ale těch, co přemejšlej, těch je jako šafránu. Tak jsem si řek, že budu přemejšlet za všechny. Rozuměls mi, nebo nic neříkáš proto, že jsi hloupej a zavostalej?“

„Protože jsem utrápenej a plnej pochybností,“ odvětil Makar.

„Jo ták, tak to teda pojď se mnou a budem spolu přemejšlet za všecky vostatní,“ pravil uvážlivě ďubkáč.

A Makar vstal, že půjde s tím poďobaným člověkem jménem Petr a zjistí si, jak by mohl být na světě k užitku.

Proti Makarovi a Petrovi šel veliký pestrobarevný zástup lidí – ženské měly na sobě obepnuté šaty, asi by se nejradši ukazovaly jen tak nahaté; mužských bylo taky hromada, ale ti byli oblečení ve volnějších šatech. Ohromné spousty jiných ženských a mužských si šetřily svá těla a jely radši v automobilech a fiakrech a taky v tramvajích, které se vlekly a skřípaly pod živou váhou lidí, ale snášely to statečně. A všichni – ti, co jeli, i ti, co šli pěšky – mířili někam dopředu a tvářili se přitom tuze učeně, čímž byli v gruntu vlastně podobní tomu učenému velikánovi, kterého Makar sledoval ve snu, než se ho dotkl. Od pozorování samých učených a vzdělaných osob se Makarovi udělalo dočista nanic a honem hledal útočiště u Petra – ten snad přece jenom nevypadá jako ti učení lidi s očima zahleděnýma do dálky, nebo jo?

„Poslechni, ty jistě znáš všecky učenosti a vidíš tuze daleko před sebe, co?“ nesměle se zeptal Makar.

Petr se soustředěně zamyslel.

„Myslíš jako já? No můžu teda říct, že žiju podobným způsobem jako Iljič Lenin: koukám do dálky a taky do blízka, do šířky i do hloubky a taky navrch.“

„Tak to má bejt,“ uklidnil se Makar. „Víš, já jsem ti onehdá viděl jednoho takovýho učenýho obra a ten koukal pořád jenom do dálky a na dva kroky od něho ležel a trápil se jeden jednotlivej človíček, ale nikdo mu nepomoh.“

„Že se divíš,“ pravil Petr rozšafně. „Ten učenej člověk stojí na kopci a odtaď vidí jenom to, co je vzdálený, a z toho, co je blízko, nevidí ani ň! A zasejc druhej si kouká jenom pod nohy, aby neškobrtnul o kamínek a nenatloukl si kebuli nadobro, a myslí si, že to dělá správně, jenomže taková chůze, co noha nohu mine, ta se lidem za chvilku zmrzí. My se přeci žádnejch kamínků nebojíme, kamaráde!“

„U nás jsou dnes všicky lidi obutý,“ přisvědčil Makar.

Ale Petr pokračoval ve svých úvahách a ničím se nedal vyrušovat.

„Viděls už někdy komunistickou stranu?“

„Ne, soudruhu, neviděl, protože mně ji eště žádnej nevokázal. Jenom u nás na dědině jsem viděl soudruha Trumpetrova.“

„Takovejch Trumpetrovů je i tady, kolik chceš. Ale já ti teďkon vykládám vo čistý straně, která má zrak namířenej do jedinýho přesnýho bodu. Vždycky když sedím na schůzi uprostřed strany, pokaždý si připadám jak nějaký ťululum.“

„Ale pročpak, soudruhu? Vždyť podle tvý vizáže by tě jeden šacoval div ne na učenýho muže.“

„Protože mý tělo mně požírá rozum. Mně se chce jíst, a strana říká: nejprv postavíme fabriky – bez železa nám ani na poli nic kloudnýho nevyroste. Rozuměls mi, jak to tady chodí?“

„Rozuměl,“ odvětil Makar.

Kdo stavěl mašiny a fabriky, s tím si Makar rozuměl na ten šup, jak kdyby byl učenec. Co byl na světě, neviděl totiž nic jiného než hliněné vesnice s došky a za živý svět nemohl uvěřit, že se s nimi něco svede bez ohnivých mašin.

„Tak vidíš,“ svěřoval se Petr, „a ty říkáš, že se ti onehdá nelíbil ten učenej člověk. Nemysli si, že straně nebo mně se líbí, toho nám tu po sobě nechali ty všiváci kapitalistický, ale my to i s takovejma jednoho dne skoncujem, já to přesně cejtím.“

„Já taky cosi cejtím, jenomže nevím co,“ vyjádřil se Makar.

„Když nevíš, tak se mě ale dobře drž, jináč uklouzneš jedna dvě a máš po linii.“

Makar pohlédl na moskevské lidi a v duchu si řekl:

„Lidi jsou tu najedený, čistý jsou taky a odpírat si v ničem nemusejí, ale rozmnožovat se, to se nerozmnožujou. Žádný děti tu jaksi nevidět.“

Makar o tom řekl Petrovi.

„Tady nejni žádná příroda, tady je samá kultura,“ vysvětloval Petr. „Tady lidi žijou v rodinách bez rozmnožování a dostávají zdravu, i když nehnou ani prstem.“

„Jakpak to?“ podivil se Makar.

„To máš tak,“ pravil vševědoucí Petr. „Jsou lidi, že napíšou na cedulku jedinkou myšlenku a za to dostávají i s rodinou celej rok a půl zdravu. A druhý zasejc nenapíšou nic a jenom si tak žijou, aby ty vostatní měli na co koukat.“

Makar s Petrem se takhle potloukali až do večera, prohlédli si řeku Moskvu, ulice, krámky, kde se prodávalo stávkové zboží, a pak dostali hlad.

„Pudem se najíst na milici,“ řekl Petr.

Makar byl pro; myslel, že na milici mají kantýnu.

„Já budu mluvit, a ty drž hubu a jenom se tvař ztrápeně,“ upozornil Petr Makara předem.

Na milici seděli zloději, pobudové a všelijaká lidská sebranka, a taky různí nešťastníci. A proti nim seděl dozorce a ten ty lidi pěkně zčerstva každého někam šiboval – jednoho do arestu, druhého do špitálu a třetího nazpátek domů.

Když přišel na řadu Petr s Makarem, Petr řekl:

„Pane náčelník, chyt jsem na ulici blázna a tuhle jsem vám ho přived.“

„Co je to za blázna? Čím porušil veřejnej pořádek?“ zeptal se policejní dozorce.

„Ale ničím,“ řekl Petr otevřeně. „On jenom chodí celej rozčílenej a z ničeho nic může někoho zabít, a pak si ho suďte. Proti zločinejm lidem se nejlíp bojuje tak, že se jejich zločinům předchází, že jo? Takže já jsem tady předešel jednomu zločinu.“

„Tak to má bejt,“ souhlasil náčelník. „Já ho hnedka pošlu do blázince na celkový vyšetření.“

Milicionář napsal cedulku a postěžoval si:

„Kdopak mi tam s ním dojde, když mám všecky lidi v rajóně?“

„Ukažte, já ho tam dovedu,“ nabídl se Petr. „Já jsem normální, to jenom tuhle on je blázen.“

„Tak syp,“ zaradoval se milicionář a dal Petrovi cedulku.

Do ústavu pro choromyslné přišel Petr s Makarem za hodinu. Petr prohlásil, že mu milice dala na starost jednoho nebezpečného blázna, kterého nesmí ani na minutku nechat samotného, a ten blázen že nic nejedl a každou chvilku začne zuřit.

„Jděte do kuchyně, tam vám dají najíst,“ poslala je hodná sestřička.

„Ale on jí moc,“ zdráhal se Petr. „Ten aby měl hrnec polívky a dva hrnce kaše. Ať mu to přinesou sem, nebo jim tam eště může plivnout do celýho kotle.“

Sestra dala potřebné rozkazy a Makarovi přinesli trojitou porci extrovního jídla a Petr se najedl zároveň s ním.

Brzo nato přijal Makara doktor a začal mu dávat takové složité otázky, že ten z neznalosti odpovídal na ty doktorské otázky jako blázen. Potom doktor Makara proklepal a zjistil, že mu v srdci klokotá moc krve.

„Musí tady zůstat na pozorování,“ prohlásil doktor o Makarovi.

A tak Makar s Petrem zůstali na noc v ústavu choromyslných. Večer šli do čítárny a Petr začal Makarovi nahlas předčítat z Leninových knížek:

„Naše ouřady stojejí za prd,“ četl Petr Lenina a Makar poslouchal a jenom se divil, jak to ten Lenin tak trefně vystih. „Naše zákony stojejí taky za prd. Předpisovat umíme, ale provádět zákony neumíme. V našich ouřadech sedějí nepřátelský elementi a některý naši soudruzi jsou tuze velcí páni a pracujou jako úplný troubové.“

Ostatní duševně choří taky poslouchali Lenina – dřív ani nevěděli, že Lenin takhle všechno ví.

„Tak jest,“ přitakávali duševně choří dělníci a rolníci.

„Potřebujem do našich ouřadů víc dělníků a rolníků,“ četl dále poďobaný Petr. „Socialismus můžou postavit na nohy jedině dělnický lidi svejma rukama, a ne nějaký ouřadové všelijakejma lejstrama. Jestli to tak pude dál, tak nás za to jednou zaslouženě pověsejí.“

„Slyšíš to?“ zeptal se Makara Petr. „Už Lenin byl z těch ouřadů celej hin, a my si tu chodíme a poleháváme. Tadyhle máme vypsanou celou revoluci jako živou. Tudlenctu knížku já vocaď ukradnu, protože tady je taky ouřad, a zejtra se vypravíme někam do kanceláře a řeknem, že jsme dělník a rolník. Sednem si tam spolu do ouřadu a budem přemejšlet pro stát.“

Potom už Makar s Petrem šli spát, aby si odpočinuli od denních starostí v blázinci. Tím spíš, že je zítra čekal boj za leninské zásady a za věc všeho chudého lidu.

Petr věděl, kam se má jít – na dělnicko-rolnickou inspekci, tam mají rádi žalobníčky a všelijaké utrápence. Když pootevřeli první dveře na chodbě v patře, zjistili, že je tam pusto a prázdno. Zato na druhých dveřích visel plakát „Kdo s koho?“ a Petr s Makarem tam vlezli. V místnosti nebyl nikdo, až na soudruha Lva Trumpetrova, který tam seděl a byl přes něco vedoucí a svou vesnici zanechal na pospas chudákům.

Makar se Trumpetrova nijak nelekl a řekl:

„Když se tam říká ‚Kdo s koho?‘, tak do něj!“

„Ba ne,“ odmítl návrh zkušený Petr. „Jednou máme stát, a ne nějakej kurník. Jdem vejš.“

Výš je přijali, protože si tam potrpěli na chudý lid a na jeho obyčejný selský rozum.

„My jsme z dělnický třídy,“ řekl Petr tomu nejvyššímu. „V hlavě máme plno myšlének, tak nám dej kapku moci nad těma škrabáckejma darebákama, co nám pijou krev.“

„Tady ji máte, je vaše,“ řekl ten nejvyšší a dal jim moc do rukou.

Od těch dob zasedl Makar a Petr za stoly proti Lvu Trumpetrovovi a začali rozmlouvat s chudými lidmi, co sem chodili; řídili se přitom jenom svou hlavou a svým cítěním s nemajetnými chudáky. Netrvalo dlouho a lidi přestali za Makarem a Petrem na úřad chodit, protože ti dva přemýšleli tak prachobyčejnsky, že tak to dokázali ti chudí taky a mohli si to sami vypřemýšlet podoma.

Lev Trumpetrov zůstal v úřadě sám, protože ho odtud žádný písemně neodvolal. A seděl tam do té doby, než byla ustavena komise pro likvidaci státu. V ní si soudruh Trumpetrov odpracoval čtyřiačtyřicet let a umřel zapomenut uprostřed kancelářských písemností, do nichž byl zaklet jeho zlatý státnický um.

Město Gradov

Čím více slibuje mládí v dobách budoucích,
tím více je přítomné době k smíchu.

— Prochor Goďajev, myslitel z XVIII. století

Mé dílo je šeď a trpělivost jako život, z něhož je utkáno.

— Iv. Šaronov, spisovatel z konce XIX. století

Od tatarských knížat a murzů, v kronikách zvaných knížaty mordvinskými, vzešla gradovská dědičná šlechta, všechny ty urozené rody Jengalyčevů, Těnišovů a Kugušovů, které gradovští rolníci dodnes pamatují.

Do Gradova je z Moskvy pět set verst, ale revoluce sem šla krokem pěším.

Někdejší rodové zboží, pozdější Taldomovská gubernie, revoluci dlouho vzdorovala, až teprve v březnu roku osmnáctého se sovětská vláda chopila moci v gubernském městě Taldomově, a v gradovském újezdu až na sklonku podzimu.

A není divu.

Takové tmářské hnízdo, jako byl Gradov, aby v celé Ruské říši pohledal. Svaté tam uctívali hned tři: poustevníka Jevfimije, Petra ženobijce a Prochora byzantského; kromě toho tam měli čtyři léčivé studánky se slanou vodou a dvě nehybné babky věštkyně, které se zaživa položily do pohodlných rakví a nevzaly do úst nic než smetanu. V dobách hladu vylezly z rakví ven a daly se do sháňky proviantu, a všichni Gradovští zapomněli, že babky kdysi bývaly uctívány jako svaté – taková to byla tenkrát zmatená doba.

Jednou tudy projížděl vědec a ten před městskými hodnostáři prohlásil, že Gradov leží na poříční terase, o čemž bylo obyvatelstvo ihned zpraveno oběžníkem.

Město zavlažovala řeka Žmajevka – tak se to aspoň učily děti ve škole. V létě však bývalo na gradovských ulicích sucho; děti neviděly, že by Žmajevka Gradov zavlažovala, a nerozuměly proto učivu.

Kolem města byly staré svobodné osady; gradovští starousedlíci říkali o tamních lidech, že jsou to pěkní mezuláni, neboť osadníci nechávali pole ležet ladem a hleděli se dostat mezi úřednictvo; v mezidobí – než se jim naskytlo místečko na úřadě – se zabývali ševcováním, smolařinou, prodejem žita z druhé ruky a jinou málo vznešenou prací.

Jenže v tom právě bylo celé čertovo kopýtko života v Gradově: osadníci vyfoukli Gradovským všechna teplá místečka v úřadech, a Gradovští za to nabroušeně útočili proti venkovským nestydatcům. Proto třikrát do roka – na svatou Trojici, v den svatého Mikuláše a o Třech králích – docházelo mezi městem a osadami k pěstním zápasům, v nichž osadníci, živení vydatnou venkovskou stravou, nad Gradovskými vyhrávali, neboť ti živořili jen o hubených přídělech.

Pojedete-li do Gradova po silnici, a nikoli drahou, vjedete do města, aniž budete vědět jak: zprvu budou samá pole, pak začnou chýše uplácané z hlíny, slámy a proutí, potom se objeví kostely a nakonec se rozevře pohled na náměstí. Uprostřed náměstí stojí chrám a proti němu dům o jednom patře.

„A kde je město?“ zeptáte se.

„Přece tady,“ odpoví vozka a ukáže na starodávný patrový dům.

Na onom domě visí tabule s nápisem:

Výkonný výbor
GRADOVSKÉHO ÚJEZDU

Kolem tržiště stojí ještě několik domů nepomíjivého erárního typu a v nich další úřady pro újezd nepostradatelné.

Rozumí se, že v Gradově jsou i obydlí vzhlednější než chýše – s plechovou krytinou, se záchody na dvoře a zahrádkami vpředu; některé dokonce s malými sádky, kde rostou třešně a jabloně – třešně jdou na třešňovku, jablka na mošt.

V těchto domech žijí lidé z úřadů a překupníci obilí.

Za letních večerů pluje nad městem hlahol zvonů a kouř z dýmajících samovarů.

Lidé ve městě si žili poklidným životem a nic se nestarali o to, čemu se říká lepší příští. V úřadech se činili, aby byl v újezdě pořádek, ale aby se prací strhali, to zase ne. Obchodovali pomaloučku, bez rizika, ale živobytí z toho vždycky stloukli slušné.

Hrdiny město nemělo a rezoluce ke světodějným událostem schvalovalo, jak se sluší a patří. Ale dost možná, že ještě tak před šesti lety hrdinové v Gradově byli, jenže pak se zcela zákonitě poztráceli v zdeúředních papírových hlášeních.

A tak ač se do tohoto stařičkého újezdu, vyrabovaného darebáky a zarostlého lopuchem, pořád jen strkalo a strkalo, nebylo to jaksi nikde vidět.

V gubernii to Gradovští vysvětlovali tak, že sice nemohou přesně říci, zač se peníze vydaly, ale užitek z nich že újezd přesto nemine, vždyť peníze byly přece utraceny v gradovském újezdu, a ne někde jinde, a to se jistě musí projevit.

„Co když za takových deset let,“ pravili Gradovští, „budou naše žita vysoká jako stromy a brambory velké jako pěstě? Pak se teprve ukáže, kam se peníze poděly!“

Protože Gradov stihla neúroda, město se rozhodlo zahájit zavlažovací práce. Byla ustavena zvláštní komise pro nábor techniků. Komise však žádného technika nepřijala, neboť vyšlo najevo, že technik – má-li postavit venkovskou studnu – musí znát celého Karla Marxe.

Komise dospěla k závěru, že technického personálu se na trhu republiky nedostává, a na jednu dobrou radu se rozhodla, že provede nábor bývalých válečných zajatců a rovněž vesnických samouků, kteří dovedou i hodinky spravit, natož nasypat nějakou hráz nebo vykopat vodní kanál.

Jeden člen této přijímací komise přečetl nahlas knihu, v níž se psalo o tom,

„jak sedlák Mikyska sestrojil aeroplán a létal na něm před carem Ioannem Hrozným“,

čímž komisi jen utvrdil v přesvědčení o utajených vlohách proletariátu a pracujícího rolnictva. A proto se komise usnesla, že prostředky věnované gubernií na boj proti špatné úrodě pomohou

„objeviti, využíti a vésti v patrnosti a v budoucnu znovu využíti skrytých duchovních sil proletariátu a chudého rolnictva, čímž zavlažovací práce, prováděné v naší gubernii, budou mít i nepřímý efekt kulturní“.

Bylo postaveno šest set hrází a čtyři sta studní. Bez techniků, nebo nanejvýš se dvěma.

Hráze se nedočkaly podzimu a byly odplaveny letními přeháňkami a studny stály skoro vesměs suché.

Jedna zemědělská komuna jménem Import se pustila do stavby železniční tratě v délce deseti verst.

Trať měla spojovat Import s jinou komunou, zvanou Víra, Naděje, Láska. Import měl vlastního majetku pět tisíc rublů, které vydal na zavlažení ovocné zahrady.

Avšak železniční trať se dostavění nedočkala: komunu Víra, Naděje, Láska zrušila gubernie s ohledem na její název a člen vedení Importu, vyslaný do Moskvy s dvěma sty rubly na koupi lokomotivy, se z neznámých důvodů nevrátil.

Kromě toho za stejný obnos postavili předáci družstva vlastnoručně osm větroňů pro poštovní službu a svoz sena a jedno perpetuum mobile, poháněné mokrým pískem.

I

Ivan Fedotovič Šmakov jel do Gradova s přesnou instrukcí: vniknout do újezdních záležitostí a osvěžit je zdravým rozumem.

Šmakovovi bylo pětatřicet let a byl znám jako člověk s administrativním instinktem a se svědomitým vztahem k zákonům, což bylo důvodem, že byl se schválením vysokého státního orgánu poslán na tak odpovědnou funkci.

Teď právě přemýšlel o tom, co je mu vlastně o městě Gradovu známo. A známo mu bylo jen tolik, že město je ve zbědovaném stavu a lidé že tam žijí tak tupě, že jim černozem odmítá rodit i trávu.

Dvě hodiny před Gradovem na jakémsi nádraží vystoupil Šmakov na chvíli z vlaku, nenápadně se rozhlédl a s malou dušičkou do sebe v bufetu obrátil štamprli vodky – věděl totiž dobře, že sovětská vláda není vodce nakloněna.

Když procházel ponurými nádražními halami, sklíčil ho jakýsi nepokoj; nezaměstnaní žvýkali mazlavý salám, někde tu plakaly děti a do toho smutně houkaly chabé lokomotivy, chystající se zdolat holé podzimní prostory.

Lidé, co tu čekali na další spojení, si počínali tak, jako by jeli po cizí planetě, a ne po rodné zemi: každý úkradkem něco pojídal, ale sousedovi nedal ani kousnout, a přitom se tiskli jeden k druhému, jako by u sebe hledali útočiště na strašných dopravních spojích.

Šmakov se vrátil do vagónu a zapálil si. Vlak se rozjel. Ve spěchu z něho vyskočila ženská s jablky, která se tu omeškala při vracení drobných.

Šmakov si odplivl, podrážděn tím, jak cesta dlouho trvá, a usedl. Kolem oken ubíhaly chaloupky jakéhosi městečka, větrný mlýn zvolna mával chatrnými křídly a ztěžka rozemílal hrubé zrno.

Nějaký děda vyprávěl sousedům žertovné podobenství a lidé se smáli a pobízeli ho k rychlejšímu spádu děje:

„A co Mordvin?“

„Mordvin byl boháč,“ pokračoval starý, „a tak Rusa počastoval, jak káže čest a dobrej mrav. Nato Rus Mordvinovi povídá: ‚Já jsem chudej člověk, ale až zbohatnu, jistě ti pohoštění oplatím.‘“

„A co Mordvin?“

„A tak Mordvin čekal. Čekal rok, čekal druhej a pak ještě dva. A Rus pořád ne a ne zbohatnout, a Mordvin pořád jen čeká, až ho k sobě Rus pozve a počastuje ho. Štyry roky se Mordvin takhle mořil a potom si na Rusa vzpomněl a vypravil se k němu. Přijde do chalupy…“

„K Rusovi?“

„To se ví, že k Rusovi, ke komupak taky. Rus popad Mordvinovu čepici a věší ji na jeden hřebík, pak na druhej a na třetí. ‚Co to děláš?‘ ptá se ho Mordvin. ‚Nevím, kam ji nejlíp pověsit,‘ povídá na to Rus.“

„Tak ho přijal, jak se sluší?“

„Pravdaže. Jo, tak Mordvin si sed k prázdnýmu stolu a ohlíží se po něčem k snědku. Vtom vidí, jak Rus vleče džbán a hned pobízí Mordvina, ať se napije. Mordvin popad džbán, jenomže čekal něco silnějšího na svlažení hrdla, ale ve džbáně byla voda. Mordvin se krapet napil a pak povídá: ‚Stačí.‘ Ale Rus pořád pobízel: ‚Jenom se napij, nedáš mně přeci košem.‘ To Mordvin pravda nechtěl, a tak pil. Eště ani nebyl s tím džbánem na dně, a kouká, hospodyně nese vědro a hospodář dolívá džbán a častuje hosta. ‚Nesmíš mně dát košem, eště se napij, udělej mi to k vůli.‘ A tak Mordvin vypil tři vědra vody a šel domů. ‚Tak co, jakpak ses měl?‘ ptá se ho žena. ‚Dobře,‘ povídá Mordvin, ‚zaplať pánbů, že to byla voda, bejt to vodka, tak už jsem pod drnem – tři vědra!‘“

Pravidelný klepot vlaku a dědovo vyprávění Šmakova ukolébaly. Měl děsivý sen; zdálo se mu, že kolejnice leží v nekonečné rovnoběžce, začal něco mumlat a vzápětí se probudil.

Děda už byl pryč i se svým rancem živobytí a na jeho místě seděl chasník s vlasy namaštěnými jako venkovský ženich a vedl řeč:

„Náboženství by se mělo trestat podle zákona.“

„A japak to tak, že podlevá zákona?“ nahněvaně se vyptával neznámý muž, který předtím vykládal o cenách prosa v Saratově a Raněnburgu.

„Tak já ti to teda vyložím,“ pravil chasník s lhostejným úsměvem starce – zřejmě byl nad své společníky povznesen. „A vezmem to po pořádku. Protože náboženství je zneužívání přírody. Jasný? Dyť je to jak facka: slunko zahřívá hnůj, že jo. Nejprv z toho de smrad a potom z toho začne růst tráva, no né? A zrovna tak vznikl na světě všecek život – je to jak facka, né?“

„Že jsem tak smělej, mladej pane,“ pravil tiše zase ten neznámý muž, který znal cenu prosa, „a co když ten hnůj položíme dejme tomu na plotnu a pec pěkně roztopíme, aby z ní šlo teplo i světlo, vyroste potom z hnoje tráva, nebo ne, co myslíte?“

„To bych řek, že vyroste,“ odpověděl mladistvý vševěd, „pec jako slunko, to je to samý.“

„A na pekelci taky?“ vyzvídal neznámý.

„To se ví, že taky,“ přisvědčil chasník.

„Ale víte, co byste nám moh říct, mladej pane,“ chraplavě ho oslovil muž, který jel do Kozlova na jatka, „je to pravda, že budou na Dněpru stavět přehradu a zatopějí celý Polsko?“

Vesnický znalec už byl v ráži, a tak hned spustil o Dněprostroji, co věděl i nevěděl.

„Copak o to, vyšpekulovaný je to dobře,“ usoudil nakonec Kozlovan, „až na to, že tu vodu v Dněpru neudržejí.“

„Pročpak by ji neudrželi?“ zamíchal se do toho Šmakov.

Ten z Kozlova zamračeně po Šmakovovi zhlídl – co ten se nám plete do hovoru.

„Protože voda je pevnej matriál, když umí zkulatit kámen a ohryzat železo, a sovětskej matriál je nýčko tuze měkkej.“

Má pravdu, všivák, pomyslel si Šmakov. V Moskvě jsem si koupil nový kalhoty a už mám knoflíky v tahu.

Dál už Šmakov neposlouchal a sklesle přemýšlel o špatné kvalitě života.

Vlak rachotil po prudkém svahu a skřípal vychozenými brzdami.

Smutné, mlčenlivé září stálo nad studenými pláněmi polí, na kterých teď nebylo živé duše. Jedno okno ve vagóně bylo otevřené a nějací pěší vesele provolávali do vlaku:

„Hej, vy moulové!“

Tu a tam požádal pasáček dobytka o noviny, když potřeboval papír na cigarety.

Vesnický chasník, celý naměkko ze své informovanosti, naházel pasáčkům všecek papír, který u sebe měl, a ti ho v letu schytávali. Ale Šmakov jim své noviny nedal – v cizím městě je každý cár papíru dobrý.

„Gradov! Do Gradova příští stanici vystupovat!“ řekl průvodčí a dal se do vymetání smetí.

„Nasvinit tu, to jo, hovada, jak někde na poli! Pokutu na vás, ale copak z vás člověk vyrazí groš? Ženská, zdvihni ty hnáty!“

Šmakov vystoupil v Gradově a v tu ránu na něho padla jakási tíseň.

Tak tadyhle teď bude můj domov, myslel si v duchu a obhlížel tiché nádraží a nenápadné lidi, kteří pospíchali do vagónů.

Přestože toto místo bylo kolejemi spojeno s celým světem – s Aténami, s Apeninským poloostrovem i s pobřežím Tichého oceánu – nikdo tam nejezdil: necítil prostě potřebu, a i kdyby, stejně by se cestou ztratil, neboť v Gradově žili samí tupci.

II

Šmakov se ubytoval v domě čís. 46 v Kůrkové ulici; bylo to menší stavení a žila v něm osamělá stařenka, která tu opatrovala vlastní nemovitý majetek. Brala po muži 11 rublů 25 kopejek měsíční penze a pokoj pronajímala za 8 rublů i s otopem.

Ivan Fedotovič usedl k holému stolu, pohlédl na dvůr s vadnoucí trávou a jeho duši naplnil smutek. Chvíli tak seděl, pak si lehl a potom vstal a šel si koupit něco k snědku.

Zářijové slunce ještě stálo na obloze, když se vrátil do svého pustého příbytku.

Stařenka v kuchyni vzdychala nad změnou režimu a lámala třísky pod samovar.

Ivan Fedotovič pojedl salámu, načež usedl, aby si vypracoval definitivní podobu svého podpisu na příštích úředních listinách:

Šmakov,

napsal, ale pak usoudil, že podpis chce větší pevnost, a proto napsal znovu

Šmakov,

teď už přirozeněji, neboť prostotou tahů bezděky kopíroval podpis Leninův.

Potom dlouho uvažoval, má-li dát před příjmení své jméno –

Ivan,
nebo Iv.,
nebo nic.

Nakonec se rozhodl dát tam celé jméno: někdo by se mohl zmýlit a považovat ho za někoho jiného, třebaže příjmení Šmakov je poměrně vzácné.

V osm hodin stařenčino vzdychání přešlo v tiché funění, neboť stařenka zřejmě usnula. Potom se probudila a dlouho si mumlala církevně slovanské modlitby.

Ivan Fedotovič zatáhl záclonky, čichl si k chřadnoucímu kvítku v kořenáči na okně a vyndal z kufru sešit v kožených deskách.

Na kůži byl kapesním nožem vyryt název rukopisného díla:

ZÁPISKY

uvědomělého občana

Šmakov rozevřel rukopis na straně 49, přečetl si konec, pak provedl myšlenkový rozběh a jal se psát:

„Píši svou práci potají, avšak jednou to bude světoznámý právnický spis:

… Pravím, že úřední činitel či úřední osoba je nesmírně cenným faktorem socialistických dějin, neboť je to živý svorník na kolejích vedoucích k socialismu.

Nynější boj proti byrokratismu pramení částečně z nedorozumění.

Byró znamená pulpit, takže kancelářský stůl je neodmyslitelnou součástí každého státního aparátu.

Byrokracie se zasloužila o revoluci: sklížila rozpadající se složky národa, vštípila jim vůli k pořádku a naučila je stejnému chápání obyčejných věcí.

Byrokrat má být rozšlápnut a vymačkán ze sovětského státu jako šťáva z citrónu. Avšak nezbude pak z citrónu jen ten splasklý vyžužlaný neřád, který nemá ani zbla chuti?“

Šmakov se zarazil, neboť zaslechl nějaké nepřístojné zvuky.

„Ludráci!“ zařval kdosi u okna. „Každýho mizeru rozsekám na cucky, všecky ty kacíře baptistický!“

A najednou se hlas slitovně zlomil do milosrdnějšího tónu:

„Kamaráde, řekni to po sprostu, po církevně slovansku. Aha, nemůžeš, co? Ty hnido jedna ubožácká!“

Kroky se vzdálily, pak se kdesi osaměle ozvala klapačka ponocného, varující před zloději.

Šmakov nejdříve nastražil uši, ale pak se nahrbil, sklíčen představou, že svět je plný hulvátů.

Když přemohl marné znepokojení, pokračoval:

„Co je nám nabízeno místo byrokratismu? Je nám nabízena důvěra místo písemně stvrzeného pořádku, to znamená, že je nám nabízena ziskuchtivost, blábolení a poezie.

Ne, my potřebujeme, aby se člověk stal svatým a mravným, neboť co by si jinak počal?

Všude musí zavládnout dokument a patřičný obecný pořádek. Úřední listina je sice jen symbolem života, ale je také stínem pravdy, a nikoli zavrženíhodným výmyslem úředníkovým.

Úřední listina je ve své podstatě při náležitém vypracování plodem vysoké civilizovanosti. Je namířena proti druhu lidí nečestných a porovnává jejich jednání se zájmem společnosti.

Nejen to, úřední listina navyká lidi sociální mravnosti, neboť před úředními místy nelze vůbec nic zatajit.“

Často se stávalo, že myšlenky Ivana Fedotoviče se rozutekly k věcem vedlejším, jež byly práci na překážku.

Tak i nyní, přestože doba pokročila, se Šmakov zamyslel

nad

     vzájemným poměrem administrativní moci

     předsedy újezdního výkonného výboru a

         náčelníka újezdní policie.

Pak přemýšlel

o

     vodě na zeměkouli

a dospěl k závěru, že

     by bylo lépe ponořit

                       všechny oceány a řeky

                                          do nitra země,

aby zůstala jen suchá pevnina.

Pak by lidé nebyli znepokojováni dešti a zbylo by jim více prostoru k osídlení. Vodu z hlubin země by čerpaly pumpy, oblaka na obloze by zmizela a slunce by svítilo věčně jako

viditelné administrativní
centrum.

Nejhorší nepřítel pořádku a harmonie je příroda, přemýšlel Šmakov. Každou chvíli se v ní něco stane.

„A co kdyby se pro přírodu zřídila soudní stolice, která by ji trestala za lenost? Například rostliny by dostávaly výprask za špatnou úrodu. Ne obyčejný výprask, to jistě ne, ale nějak na ně vyzrát – třeba chemicky nebo tak.“

S tím se neprorazí, vzdychl si Šmakov, všude sedí plno odpůrců zákona.

Potom se probral z přemýšlení a dal se znovu do práce:

„A jako ideál se jeví mému znavenému zraku taková společnost, v níž by přičinlivá oficiální listina prohlédla a prokontrolovala lidi natolik, že z těchto v podstatě nepoctivých lidí by se stali lidé mravní, neboť úřední listina a úřední vztahy by sledovaly každý lidský čin, hrozily lidem zákonnými tresty, až by se mravnost stala jejich zvykem.

Úřad je hlavní silou, která přetváří svět slepých vášní ve svět zákona a ctnosti.“

„Tohle se musí ještě promyslet, a řádně promyslet. Končím svůj pravidelný zápis tím, že musím řádně promyslet problém byrokracie.“ Tu Ivan Fedotovič vstal a skutečně se zamyslel.

Tak přemýšlel o byrokracii dlouho, než ho z toho vytrhl psí štěkot na noční ulici, načež usnul, nechávaje lampu marnotratně svítit.

III

Příštího dne přišel Šmakov do úřadu, na zemědělskou správu, kam byl jmenován jako vedoucí referátu.

Přišel, mlčky usedl a začal prolistovávat důmyslné listiny. Kolegové ustrašeně pokukovali po novém nemluvném vedoucím, vzdychali a zvolna a krasopisně se omalovávali s jakýmisi sáhodlouhými lejstry.

Ivan Fedotovič postupně pronikal k jádru úředních záležitostí, avšak hned na počátku zjistil, že v kancelářské logice jsou jakési mezery.

Když pak večer ležel na posteli, přemýšlel o své nové práci.

Okruh povinností jednotlivých spolupracovníků

není

      vymezen

                  dostatečně

                                přesně,

pilnost úředníků přináší malý užitek,

v úředních spisech

                      je zastřen

                                  smysl

    a převládá v nich vratká chaotická logika,

v důsledku spěchu a těsných prostor referátu ztratili spolupracovníci ze zřetele sám cíl svého snažení

a

   historický smysl

                      své práce.

Nato Šmakov pojedl něco včerejšího salámu a usedl, aby sepsal hlášení vedoucímu zemědělské správy:

PŘESNÉ VYMEZENÍ
PRACOVNÍ NÁPLNĚ ZAMĚSTNANCŮ
SVĚŘENÉHO MI REFERÁTU
V ZÁJMU
racionalizace mnou vedené
OBLASTI
zemědělských opatření

Svůj traktát dokončil Ivan Fedotovič pozdě večer – až po půlnoci, když už slétly z hřadu slepice,

zavčas

a

patřičně

oplodněné.

Ráno se bytná slitovala nad osamělým nájemníkem a dala Ivanu Fedotoviči zdarma čaj – v noci totiž slyšela, jak spícímu Šmakovovi kručelo a harašilo suché jídlo v břiše.

Šmakov přijal čaj bez sebemenší vděčnosti a netečně vyslechl vyprávění bytné o tom, v jakém zapadlém kraji to žijí.

Ukázalo se totiž, že ve vsích blízko Gradova, o vzdálenějších ani nemluvě,

v kraji lesů se dosud děvčata na jaře o novoluní a při první bouřce koupají v řekách a jezerech, aby byla pěkná bílá, a také tam lijí vosk, okuřují dobytek a zaříkávají vítr.

Taková ubohost, pomyslel si Šmakov, když stařenu vyslechl. Jen živá síla státu, to jest povolaný lid úřednický, může toto tmářství vymýtit.

Cestou do úřadu Šmakov cítil, jak se ulevilo jeho žaludku po stařenčině horkém čaji a jeho hlavě přesvědčením o blahodárné působnosti státu.

V kanceláři dostal Šmakov vyřídit spis o přídělu půdy potomkům jisté Aljony, která v XVIII. století vedla vzbouřené sedláky pocepského kraje a kterou tehdy upálili za čarodějnictví ve srubu ve městě Kadomě. Šmakov pročítal spis:

„Otcové naši, loupežní kozáci, jezdili po újezdech a pobíjeli statkáře a zemany, kteří vlastnili sedláky, ale chudý lid, rolníky a bojarskou čeládku ani jiné služebnictvo nikoho nepobíjeli ani neokrádali.“

Záležitost s přídělem půdy Aljoniným potomkům se táhla už pátý rok. Teď od nich přišel další přípis s doložkou šéfa úřadu:

„Soudr. Šmakove!

Prosím Tě, dej už konečně tu věc do pořádku. S těmi sedmi desjatinami se to táhne už pátý rok. Referuj mi o tom ihned.“

Šmakov prostudoval všechna akta a zjistil, že se to dá vyřešit na trojí způsob, o čemž také sepsal zvláštní doložku šéfovi úřadu, aniž předběžně navrhoval jedno z řešení; to ponechal na rozhodnutí výše postavených instancí. Na konec doložky připojil vlastní názor, že

   papírování

             jest
                vlastně

                       myšlenkové

                                   dobírání se

                                                sociální

                                                        pravdy,

                                                                a nikoli chyba.

Když Šmakov takto vyřídil Aljonu, zahloubal se do záležitostí vesničky Hory-Horenky, která stála na písčitých polnostech a odmítala si vzít lepší půdu.

Ukázalo se, že vesnička žila tichou zlodějnou na železnici, neboť trať šla dvě versty odtud. Vesnička dostávala peníze i agronomy, ale zůstávala dál sedět na písku a žila neznámo z čeho.

Na tento spis napsal Šmakov svůj závěr, který zněl:

„Horu-Horenku pokládat za svobodnou obec, obyvatele za dopravní zloděje, polnosti jim odníti a odevzdati k obdělávání.“

Dále mu přišla do ruky žádost osady Panenské Doubravy, aby sem byl bezodkladně zaslán aeroplán k nadhánění mračen za letního sucha.

K ní byl přiložen výstřižek z Gradovských zpráv, který vzbudil v obyvatelích osady růžové naděje:

PROLETÁŘSKÝ PROROK ILJA

Leningradský profesor Martensen vynalezl aeroplán, který samočinně lije na zem déšť a dělá nad oranisky mračna. Příští léto se tento mechanismus má vyzkoušet v zemědělství. Aeroplán je poháněn elektrizovaným pískem.

Když Šmakov důkladně prostudoval všechny texty tohoto spisu, uzavřel celý případ tímto doporučením:

„Vzhledem k písku sypajícímu se z aeroplánu, čímž se snižuje jakost přírodních půd, pokládat příděl aeroplánu pro samotu Panenské Doubravy prozatím za předčasný, o čemž uvědomit žadatele.“

Všechen zbytek pracovní doby věnoval už Šmakov jen vyplňování formulářů o evidenci evidenčních prací, opájeje se grafy a termíny přesné státní mluvy.

IV

Pátého dne po nástupu do nové funkce se Šmakov seznámil s vedoucím finančně správního oddělení zemědělského odboru Stěpanem Jermilovičem Huhlalovem.

Huhlalov přijal Šmakova klidně jako zcela okrajový jev.

„Soudruhu Huhlalove,“ oslovil ho Šmakov, „agenda nám stojí: poručil jste, aby pošta byla odesílána dvakrát do měsíce, příležitostně…“

Huhlalov mlčky podpisoval peněžní poukázky.

„Soudruhu Huhlalove,“ opakoval Šmakov, „mám tu věci, které spěchají, a pošta se bude odesílat až za týden hromadně…“

Huhlalov stiskl tlačítko zvonku, aniž uznal Šmakova za hodna pohledu.

Vstoupil vylekaný starší člověk a přimhouřenýma očima uctivě civěl na Huhlalova, pln soustředěné pozornosti.

„Odnes to na živnostenskou správu,“ řekl Huhlalov muži, „a pošli mi sem nějakou baletku z písárny.“

Muž se neodvážil říci slovo a odešel.

Vstoupila písařka.

„Soňo,“ řekl jí Huhlalov, aniž se na ni podíval, neboť ji poznal podle vůně a jiných nepřímých průvodních znaků. „Soňo, přepsala jsi už ten operplán?“

„Přepsala, Stěpane Jermilyči,“ odpověděla Soňa. „Myslíte jako operační plán? Jo ták, ten jsem nepřepsala.“

„Nejdřív se zeptám, než odpovím, ne? Přepsala, přepsala.“

„Myslíte operační plán, že jo, Stěpane Jermilyči?“

„Říkám to snad jasně, ne? Operační plán je operační plán.“

„Jo ták, tak ten jsem si zrovna dala do stroje.“

„Tak ho tam pěkně nech a nevyndávej ho,“ odpověděl jí vedoucí.

Huhlalov teď skončil podepisování peněžních poukázek a všiml si Šmakova.

Šmakov mu opakoval své připomínky k odeslání pošty.

Huhlalov ho vyslechl, načež odpověděl:

„A pověz mi, jak stavěli v Babylóně akvadukty. Dobře? Dobře. A byly pevné? Byly. Tak vidíš, a poštu tam odesílali jednou za půl roku. Co ty na to?“ Huhlalov se vítězoslavně usmál a dal se do podpisování potvrzenek a upomínek.

Šmakov zpitomělý Huhlalovovou logikou zaraženě vycouval z místnosti.

Cestou vdechoval vůni starých uleželých akt a přemýšlel o tom, co asi znamená živnostenská správa, o níž se zmiňoval Huhlalov.

Kromě toho přemýšlel Šmakov ještě o jiných věcech, jenže není známo, o jakých.

Ve dveřích administrativně finančního odboru diskutovali dva lidé.

Každý z nich byl něčím nápadný: jeden byl hubený, nešťastně vypadající sušinka, který si po výplatě zřejmě rád přihnul, druhý vypadal na blahobytného kliďasa, dobře živeného a vnitřně spořádaného.

Sušinka držel v ruce jakousi hrudku a zuřivě přesvědčoval druhého, že je to hlína. Ten naopak tvrdil, že je to písčitá půda, na tom že trvá.

„Ale jak to? Jak to, že je to písek?“ dorážel na něho sušinka.

„Protože se sype,“ argumentoval kliďas rozumně. „Protože se od toho práší, jen si foukni.“

Sušinka si foukl a hrudka se hnula.

„Tak co?“ zeptal se.

„Sype se, tak je to písek,“ pravil kliďas.

„Tak na to plivni,“ dostal nápad sušinka.

Jeho odpůrce vzal do rukou vzorek neznámé půdy a s gustem si na ni plivl, přesvědčen o nerozpustné podstatě písku.

„Tak co?“ vítězoslavně prohlásil sušinka. „A teď ji rozdrol.“

Klidas ji rozdrolil a ihned, aby nenarušil citovou rovnováhu, přitakal:

„Máš pravdu, je to hlína. Maže se to, šmejd.“

Šmakov vyslechl rozhovor obou přátel, a jakmile došel ke svému stolu, ihned usedl a ve snaze zabránit sabotáži jal se sepisovat hlášení vedoucímu zemědělské správy:

O NEZBYTNOSTI
UPEVNĚNÍ VNITŘNÍ DISCIPLÍNY
na svěřené Vám zemědělské správě

Zanedlouho se však Šmakovovi začala sabotáž jevit jako jev zákonem chráněný. V referátu spravovaném Šmakovem bylo práce zhruba pro pět lidí, ale sedělo jich tam dvaačtyřicet. Huhlalov navrhl Šmakovovi snížit stav zaměstnanců o třicet sedm osob.

Šmakov však odpověděl, že je to nepřípustné, neboť odborová organizace to nedovolí.

„A co budou ti lidé dělat, když tam nemají nic na práci?“ zeptal se Huhlalov.

„Ať se tedy hrabou ve starých archívech, ať si v nich listují,“ řekl Šmakov.

„A k čemu to bude dobré?“ vyptával se Huhlalov.

„Aspoň bude materiál pro historii srovnán podle nějakého systému,“ vysvětlil Šmakov.

„Konečně to máš pravdu,“ souhlasil Huhlalov a uklidnil se, ale přece jen to hlásil nahoru, aby měla duše pokoj.

„Vy jste ale třasořitky,“ řekl Huhlalovovi a Šmakovovi jejich nadřízený, „polekáte se kdejakého mluvky; pracujte jako vnitráci – tam jsou hlavy!“

Jednoho dne přišel za Šmakovem tajemník zemědělské správy a nabídl mu cigaretu.

„Okuste, Ivane Fedotoviči. Je to nový druh – za pět kopejek je jich čtyřicet a je to naše, gradovská výroba. Rudý řeholník se jmenujou, tuhle to stojí psáno, a dělají je invalidi.“

Šmakov si cigaretu vzal, třebaže ze šetrnosti skoro nekouřil, jen z darovaného tabáku si občas dopřával.

Tajemník se k němu naklonil a šeptem se zeptal:

„Vy jste přece z Moskvy, Ivane Fedotoviči, že? Je to pravda, že se do Moskvy dodává denně čtyřicet vagónů macesů, a ještě to nestačí? Je to vůbec možné?“

„To asi ne, Gavrile Gavriloviči,“ uklidnil ho Šmakov, „to bude jistě míň. V macesech není žádná výživa, a židi si přece potrpějí na vydatnou stravu – macesy jedí jenom za pokání.“

„Tak to vidíte, vždyť jim to povídám, a oni mi ne a ne věřit.“

„Kdo jako?“

„Ale nikdo, ani Stěpan Jermilovič, ani Petr Petrovič, ani Alexej Palyč, nikdo mi to nevěří.“

V

A zatím, jak čas plynul, dorazila i do Gradova posmutnělá, mírná zima.

Kolegové z úřadu se po večerech scházeli na čaj, ale jejich rozmluvy se točily jen a jen kolem záležitostí úředních, neboť i v soukromí, daleko od představených, se cítili být zaměstnanci úřadu a projednávali věci služební.

Když se Ivan Fedotovič jednou dostavil na takový čaj, s uspokojením zjistil u všech svých spolupracovníků ze zemědělské správy trvalý a upřímný zájem o správný chod kanceláře.

Hořký kouř laciného tabáku, šustot úředních spisů, v nichž byla ukryta pravda, klidný chod denní agendy, odvíjející se svým pořádkem – to všechno nahrazovalo kolegům čerstvý vzduch volné přírody.

Kancelář se stala jejich krajinou nejmilejší. Šedivý klid tiché místnosti, naplněné duševními pracovníky, byl pro ně útulnějším místem než panenská příroda. Za hradbou stěn se cítili bezpečni před nezkrotným živlem neuspořádaného světa, a rozmnožujíce kancelářské dokumenty, byli přesvědčeni, že rozmnožují pořádek a harmonii v podivném nedoloženém světě.

Slunce, lásku ani jiné scestné jevy neuznávali, pro ně stála na prvním místě písemná fakta.

Kromě toho ani láska, ani evidence sluneční činnosti nespadaly do jejich agendy.

Jednoho tmavého večera, kdy ze střech kapala voda mimo stanovenou roční dobu, neboť byl prosinec, a do tváře plácal mokrý sníh, pospíchal vzrušený Šmakov po gradovských ulicích.

Dnes se měla konat malá hostina – příspěvek tři ruble na hlavu – na oslavu pětadvacátého výročí Huhlalovova působení ve státních orgánech.

Šmakov překypoval ušlechtilostí nevyslovených objevů. Měl v úmyslu pronést před Huhlalovem a ostatními projev na téma svého srdce:

SOVĚTIZACE
JAKO ZÁKLAD
HARMONIZACE VESMÍRU

Tak také chtěl přejmenovat své Zápisky uvědomělého občana.

Gradov ještě nespal, šlo teprve na osmou.

V každém stavení se psi mohli uvztekat nudou. V dálce svítila elektrická svítilna a bylo to velice krásné, protože svítila sama. Obloha byla tak nízko, tma tak černá a město tak tiché, malé a nápadně spořádané, že se na první pohled zdálo, jako by tu ani žádná příroda nebyla a ani vlastně nepotřebovala být.

Když Šmakov kráčel kolem požární věže, slyšel, jak nahoře vzdychá osamělý požárník, umořený pozorováním okolí.

„No ale nespí,“ řekl si Šmakov s uspokojením ve své duši občana, „čili koná svou povinnost. Ostatně tady ani k žádnému požáru dojít nemůže, protože všichni jsou tu opatrní a pořádní.“

Na večírek, konaný v domě vdovy Žamovové, která pronajala místnost za dva ruble, přišel Šmakov první. Vdova ho přivítala suše, jako by sem přišel jen z hladu, aby urval žvanec jídla.

Ivan Fedotovič usedl a tiše čekal. Jiný než úřední vztah k lidem vlastně neznal. Kdyby se byl oženil, byl by udělal svou ženu nešťastnou. Ale Šmakov se ženitbě vyhýbal a nekomplikoval historii potomstvem. Neshledával na ženách nic krásného, neboť jako v pravém mysliteli v něm plál jen ryzí cit pro povinnost. Co je to vůle, taky nevěděl, znal jen, co je to povinnost, a to byl pro něho pocit radostný jako tělesná rozkoš; miloval své služební povinnosti tak, že si cenil i drobtů

neznámého původu, roztroušených
po zásuvkách svého psacího stolu,
jako nějakého království pokory
a
marnosti.

Jako druhý přišel Stěpan Jermilovič Huhlalov. Nepočínal si tu jako oslavenec, ale jako pořadatel.

„Marfušo,“ oslovil Žamovovou, „měla bys v předsíni natáhnout kobereček. Každý třeba nebude mít čisté boty, na galoše teď lidem nezbývá, a tohle je přece jen světnice, a ne nějaká hospoda.“

„Hned, hned, Stěpane Jermilyči, hned ho natáhnu. A vy jděte dál, přichystala jsem vám tam místo v čele stolu. Nebude tu žádnej větší pán než vy, že ne?“

„Neměl by být, Marfo Jegorovno, neměl,“ a Stěpan Jermilyč usedl do nejlepšího křesla starodávného tvaru.

A hned nato začali rychle přicházet ostatní hosté, jako by tušili, že Stěpan Jermilovič je už na místě.

Přišli:

4 přednostové kanceláří,

3 účetní,

2 vedoucí osobních oddělení,

2 přednostové účtáren,

3 vedoucí referátu,

písařka Soňa

a

vedoucí místní dílny na výrobu střešních tašek, dávný Huhlalovův kolega z funkce v zemstvu, občan Rodnych.

Těmito lidmi se uzavřely obzory a plánovité perspektivy Huhlalovova světa. Začal se podávat čaj.

Pili jej mlčky a s rozkoší a nálada zvolna stoupala.

Marfa Žamovová stála Huhlalovovi za zády a dolévala mu prázdné sklenice, sladíc čaj žlutým úsporným pískem, který se v konzumu prodával jako podřadný.

Ivan Fedotovič Šmakov seděl u vědomí vlastní vážnosti.

Důstojný rozhovor nevybočoval z rámce úředních témat. Vzpomínalo se na troufalé případy průtahů v plnění směrnic výkonného výboru a v hlase mluvčího bylo cítit strach a tajenou radost z úniku před odpovědností.

Přišla řeč i na zmizení gradovského újezdu.

Guberniální město Taldomov přestalo z ničeho nic zasílat do Gradova oběžníky. Huhlalov se proto dobrovolně vydal pěšky do Taldomova zjednat si jasno o situaci. Peníze nedostal – z Taldomova nepřišel úvěr, zato mu vydali pytlík koblih z pekárny invalidů a dále potvrzení, že jde o služební cestu.

V Taldomově se Huhlalov dověděl, že Gradov má být převeden do jiné gubernie, proto se o něj Taldomov přestal starat, aby zbytečně neutrácel peníze na město nyní už cizí.

Jenže druhá gubernie si Gradov nechtěla vzít, prý co s takovým neproletářským městem?

A tak Gradov zůstal viset ve vzduchu jako státní siroteček.

Když se Huhlalov vrátil, sezval do svého bytu místní starousedlíky a chtěl vyhlásit v gradovském újezdě autonomní republiku.

„Copak o republiku, o tu mi tak ani nešlo,“ vysvětloval teď přítomným, „mně šlo o to, aby se v úředních věcech zachovala patřičná kontinuita.“

Ve Šmakovově nitru doutnalo vzrušení a bušilo překypující srdce, ale Šmakov doposud mlčel a jen si mnul své písařské ruce.

Ještě mnoho historek přišlo na přetřes.

Dějiny jim plynuly nad hlavami a oni seděli v rodném městě tiše jako myšky a s úsměvem sledovali, jak to plyne. Usmívali se proto, že byli přesvědčeni, že

to, co teď plyne,
ještě čásek poplyne a pak se to zastaví.

Však Huhlalov se už dávno nechal slyšet, že ve světě nejenže všechno plyne,

ale
všechno se taky zastavuje.

A tehdy se možná opět rozezní zvony.

Huhlalov a s ním i ostatní jako lidé moderní přirozeně nijak zvlášť netoužili po tom, aby zvony hlaholily, ale pro pořádek a taky proto, aby masy byly ovlivňovány jednotnou ideologií, jim byly i zvony dobré. A hlahol zvonů v odlehlých místech státu, kde lišky dávají dobrou noc, je nesporně věc dobrá, byť jen z hlediska poetického, neboť ve správném státě má i poezie své vykázané místo a nezpívá si, jak chce a co chce.

Čaj byl nepozorovaně dopit a samovar ztichl. Marfa sklesle usedla do koutku, zmožena povinnostmi hostitelky.

A namísto čaje teď přišla na stůl ruská hořká.

„Víte, páni kolegové,“ pravil účetní Šťavnálek, „řeknu vám rovnou, že jediný moje potěšení je ta naše vodka. Nic mě neveme za srdce – ať je to muzika, zpěv, nebo víra –, ale vodka, ta jo, ta mě veme. To bude tím, že mám tvrdý srdce, na který působějí jenom jedovatý věci. Já nic duchovního neuznávám, protože je to samej buržoazní klam a mam.“

Šťavnálek byl zřejmě pesimista, a vzato kolem a kolem přece jen poněkud přeháněl.

Nutno však uznat, že teprve vodka rozmrazila vědomí přítomných a vlila teplý proud energie do jejich srdcí.

Jako první vstal Huhlalov, jak se také slušelo vzhledem k jeho postavení.

„Kolegové! Pracoval jsem v různých úřadech. Přežil jsem osmnáct předsedů, šestadvacet tajemníků a dvanáct náčelníků zemských správ. Jen přednostů kanceláře na újezdním výkonném výboru se za mne vystřídalo deset. A těch úředníků se zvláštní pravomocí – jakpak se jim říká – těch osobních tajemníků různých předsedů, těch jsem zažil aspoň třicet! Já jsem mučedník, kolegové, v mé duši je hořko a nic už ji nemůže dojmout. Celý svůj život jsem zachraňoval gradovský újezd. Jeden chtěl z pozemků naší gubernie udělat moře a ze zemědělců rybáře. Druhý si usmyslel, že vykope do země hlubokou dírku, aby z ní stříkalo tekuté zlato, a mě nutil, abych mu na to sehnal technika. A třetí jenom pořád kupoval auta, aby mohl jednou provždy zavést v celém újezdě patřičný systém. Takový já měl život, kolegové! A to jsem se ještě musel přívětivě usmívat, ačkoli mi to drásalo můj zdravý rozum a navíc to podrývalo zavedený pořádek. A nejen to, ale živnostenská správa – nebo jak se to jmenuje –, tedy újezdní odborová rada mě jednou vyloučila ze svazu zemědělských a lesních dělníků za to, že jsem řekl, že členské příspěvky je něco jako daň, odváděná na zaměstnance odborového svazu. No nakonec mi ale členství nechali.“

Huhlalov si hltl piva, aby chytil slinu, obhlédl shromážděné podřízené a otázal se:

„Cože? Neslyším!“

Shromáždění však mlčelo a jen si tiše hledělo dlabance.

„Váňo!“ oslovil Huhlalov muže, který míchal pivo s vodkou. „Váňo, víš co, zavři to horní okýnko. Je ještě brzo a fláká se tu okolo všelijaký pronárod… No tak, neřekl jsem vám, co je to újezdní výbor? Tak já vám to tedy řeknu: tajemník, to je biskup, a újezdní výbor je újezdní biskupství. Nemám snad pravdu? Dřív neměly újezdy žádné biskupy, ale teď je mají, protože teď se zavedla nová víra, a ta je důležitější, než byla víra pravoslavná. Zkuste teď nepřijít na schůzi – na večerní pobožnost! To je hned: ukažte legitimaci, uděláme vám tam čárečku. Tak je to! Ale mezi námi řečeno: kdo se postaral, aby v úřadě všechno klapalo? Já! A kdopak postavil na nohy naši státní kontrolu neboli dělnicko-rolnickou inspekci, náš finanční úřad neboli finanční správu a kdo tam přidělil lidem práci? Kdo? A kdopak vyházel z kanceláří všelijaké ty kartičky a vědecké řízení práce a ostatní asocialistiku, kdo?“

„Nebýt Huhlalova, přátelé,“ navázal řečník se slzami v očích na svou otázku, „nezůstalo by v úřadech a kancelářích našeho Gradova zachováno ono těsné pracovní sepětí se starými časy, bez něhož bychom nemohli žít. Já jsem byl první, kdo sedl ke stolu a chopil se erární násadky, aniž pronesl jediný projev.“

Huhlalov v pohnutí chvíli vyčkal a potom svou řeč ukončil pádnými slovy:

„Aspoň tedy vidíte, kolegové milí, kde je u nás centrum moci a milost rozumu. Vládcem na celé zeměkouli bych měl být, a ne tady pečovat o mateřské a kojenecké dávky svých písařek nebo poručníkovat nad leností přednostů kanceláří!“

Poté Huhlalov, uchvácen vlastními slovy, usedl a zrak mu ulpěl na zákuscích, rozložených po stole.

Shromáždění pochvalně hlučelo a cpalo se salámem, aby poněkud utlumilo příval ušlechtilých citů. Vodka se zvolna a plánovitě spotřebovávala, obcházejíc pěkně kolem dokola a po pořádku stůl, čímž i nálada přítomných lezla nahoru nikoli skokem, nýbrž spolehlivě a vytrvale, po harmonické křivce jako na diagramu.

Nakonec vstal účetní Pechov, a ačkoli se kolem hovořilo, zazpíval silným hlasem píseň o opuštěné mohyle.

Lid účetnický to jsou vlastně vesměs umělci a neexistuje na světě jediný účetní nebo přednosta účtárny, který by na své zaměstnání nepohlížel jako na něco dočasného a zcela zanedbatelného a za své pravé poslání nepokládal umění, to jest zpěv a někdy také housle nebo kytaru.

Po Pechovovi vstal stejně mlčky a bez upozornění přednosta účtárny Bývalý a zapěl úryvek z nějaké opery, nikdo však nepoznal z jaké.

Kolega Bývalý slynul korektním chováním a přehledem po kultuře, avšak naprosto dezolátním stavem své účtárny.

Nakonec povstal vedoucí jednoho z referátů zemědělské správy Utrhlo a zaťukal vidličkou, aby si zjednal ticho.

„Milovaní bratři v revoluci,“ začal svou řeč, rozněžnělý požitou vodkou. „Co nás sem přivedlo, nelitujíce noci? Co nás sehnalo do houfu bez ohledu na sympatie? On – Stěpan Jermilovič Huhlalov, naše sláva, administrativní mozek našeho úřadu a revoluční pěstoun pořádku a státnosti na velkém, pozemkově nezreformovaném území našeho újezdu! A ať tam nepokyvuje svou moudrou hlavou, ale ať pěkně pije jeřabinku zlatými svými ústy, řeknu-li, že mu není rovno mezi ostatkem lidí po revoluci. Ano, totoť jest muž předrevolučních kvalit!“ Utrhlo se ale najednou zarazil, vzpamatoval se a potom jednohlasně zařval:

„Občané, sovětští úředníci, napijme se nyní všichni na pětadvacáté výročí Stěpana Jermiloviče Huhlalova, skutečného stvořitele našeho újezdu, újezdu, který dosud čeká na úpravu svých pozemkových poměrů z rukou takových lidí, jako je náš skvělý a přemoudrý jubilant!“

Všichni vyskočili z míst a zamířili se skleničkami k Huhlalovovi.

Huhlalov v slzách a vítězoslávě všechny postupně zlíbal – vždyť na tuto chvíli čekal celý večer se sladkou trýzní ctižádosti v duši!

Tehdy to Šmakov již déle nevydržel, vylezl na židli a pronesl životně důležitou řeč – dlouhý citát ze svých Zápisků uvědomělého občana:

„Občané, dovolíte mi promluvit na aktuální téma?“

„Dovolíme,“ pravilo shromáždění kolektivně. „Máš slovo, Šmakove. Ale vem to zkrátka, žádný zbytečný řeči a tvrdě na věc!“

„Občané,“ spustil Šmakov troufale, „dnes probíhá tak zvaná válka proti byrokratům. A kdo je náš Stěpan Jermilovič Huhlalov? Je to byrokrat, nebo není? To bych prosil, že je. A slouží mu to ke cti, a nikoli k hanbě nebo zatracení. Bez byrokracie, vážení bojovníci státu, by se sovětský stát neudržel ani hodinu – k tomuto závěru jsem dospěl dlouhým přemýšlením… Kromě toho,“ Šmakov se začal zabreptávat a hlavu měl najednou jako vykuchanou (kam se to podělo?). „Kromě toho, drazí spolubojovníci…“

„My nejsme bojovníci, my jsme rytíři!“ zahučel kdosi.

„Drazí rytíři na bojišti našeho duchovna!“ chytil se toho Šmakov. „Nyní vám zjevím záhadu našeho století.“

„No to jsme zvědaví, jenom nám ji zjev, rošťandu,“ souhlasilo shromáždění.

„Tak se podívejte,“ zaradoval se Šmakov. „Kdo my vlastně jsme? My jsme přece zástupci proletářů. Pročež tak zvaný byrokrat, vláčený kdekterým zločincem a hlupákem, je právě oním stavitelem příští, zřetelně rozčleněné socialistické společnosti!“

Šmakov usedl a důstojně se napil piva jakožto středně bezúhonného nápoje, neboť větší lomcováky si nedovoloval.

Než vtom vstal Sekavec – už ho to namíchlo a dohřálo; i rozhodl se dostát své povinnosti.

A nebyla to lecjaká povinnost – Sekavec byl totiž kandidátem strany; leč tento holý fakt Sekavcovi v úředním postupu nijak nepomáhal – byl a zůstal přednostou kanceláře s měsíčním služným dvacet osm rublů.

„Vážení soudruzi a kolegové,“ pravil Sekavec, když nejdřív dojedl, co měl v ústech. „Nechápu ani soudruha Huhlalova, ani soudruha Šmakova. Jak je tohle možné? Je tady přece přesná direktiva ÚV – boj proti byrokratismu! Jsou tady pojmenování sovětských úřadů devět let stará! A vy tady povídáte, že byrokrat je – jak jste to řekl? – stavitel a snad i chlebodárce! Vy tady říkáte, že újezdní výbor je biskupství a újezdní odborová rada že je živnostenská správa a tak dále! Co to má znamenat? To je prosím úchylka – konstatuju já! To je zamlžování hlavní směrnice strany, míněné doopravdy a nadlouho! A vůbec, vyjadřuju svůj odlišný názor na otázky, kterých se zde dotkli mí předřečníci, a odsuzuji rovněž soudruhy Šmakova a Huhlalova. Domluvil jsem.“

„Račte dovolit, soudruhu, ale zákon je prosím zákon,“ pravil tiše a vemlouvavě, leč soucitně Huhlalov. „Zákon je zákon. Zničte byrokratismus, a přestanou platit zákony. Byrokratismus je plnění zákonných předpisů. Nic naplat, soudruhu, zákon je zákon.“

„Ale co když to budu hlásit na újezdním výboru, soudruhu Huhlalove, nebo na státní inspekci, co potom?“ zachmuřeně prohlásil Sekavec, zapaluje si přitom demonstrativně cigaretu Kanón.

„A kdepak o tom račte mít nějaký písemný materiálek, co, soudruhu?“ zeptal se Huhlalov. „Dělal snad někdo zápis o naší diskusi? Soňo, vy jste přece nic nezapisovala, že ne?“ obrátil se Huhlalov na jedinou přítomnou písařku, která se na zemědělské správě těšila zvláštní přízni.

„Ne, Stěpane Jermilyči, nic jsem nezapisovala, když jste nic neříkal, tak jsem nezapisovala,“ odpověděla blaženě opilá Soňa.

„Tak to vidíte, soudruhu,“ moudře a klidně se usmál Huhlalov, „žádný písemný materiál neexistuje, ergo neexistuje ani sám fakt. A vy budete povídat něco o boji proti byrokratismu! Mít protokůlek, už byste nás proháněl někde po ouřadech. Zákon je zákon, vážený soudruhu!“

„A co živí svědkové?“ zvolal zpitomělý Sekavec.

„Svědkové jsou na mol, soudruhu, to za prvé, a za druhé je to tak řečená masa, a ta podstatu našich názorových různic nechápe a chápat nemůže, takže vaše udání bude docela určitě zrušeno… No však uvidíme, soudruhu. A teď se napijeme, ne? Soňo, nespíš tam? Nalej soudruhu Sekavcovi a pěkně o něho zapečuj. Kolego Bývalý, spusť něco do ouška!“

Bývalý sladce zanotoval, dávaje si obzvlášť záležet na hlubokých tónech podivné písně, v níž se hovořilo o trpiteli, jehož jedinou touhou je zlatá harfa.

Poté vzal přednosta kanceláře Myšajev do rukou balalajku se slovy: „Já sice do toho kumštu jenom tak fušuju, ale přeci jen něco zabrnkám,“ a hrábl do strun v divokém rytmu rozveseleného těla.

Huhlalov se zatvářil dobromyslně, přimhouřil unavené oči, v nichž se skrýval nesouhlas, a vyčerpán každodenní diplomacií, vrhl se do víru tance k utrpení svých mučednických nohou a k potěše lhostejného srdce.

Šmakovovi ho najednou přišlo líto, přišlo mu líto všech těch snaživců na nivách státního pořádku a rozplakal se usedavým pláčem, přičemž zabořil nos do něčeho slaného.

VI

A ráno v Gradově hořelo – shořelo pět stavení a jedna pekárna.

Lidé říkali, že oheň začal v pekárně, ale pekař se dušoval, že vajgly nikdy nehází na zem, ale vždycky do těsta, a těsto přeci nehoří, ale syčí a oheň uháší. Lidé mu uvěřili, a tak pekař pekl chleba dál.

Potom už život plynul zcela normálně a podle usnesení gradovského výkonného výboru, která postrašení občané pilně studovali.

V trhacích kalendářích si zaznamenávali své každodenní povinnosti – Šmakov to s blahým pocitem v duši zjistil, když byl slavit jmeniny u jednoho úředníka z osobního oddělení, řečeného Šiml.

Na lístcích kalendáře byla takřka denně poznámka:

4. února, úterý – Dostavit se k přeregistraci na okres, moje písmeno Š, ohlásit v kanceláři nepřítomnost ze závažných důvodů.

5. února, středa – V 7 hodin volba do městského sovětu, kandidát Machinov, navržen buňkou, odhlasovat jednohlasně.

6. února, čtvrtek – Dojít na komunál, odnést peníze za vodu, poslední termín, jinak penále.

7. února, pátek – Hlásit městské zdravotnické komisi stav dvora – pokuta, viz usnesení ÚVV.

8. února, sobota – Schůze bytového družstva o rezervování kůlny na záchod.

9. února, neděle – Manželčin svátek, dodržovat režim hospodárnosti a efektivnosti. Pozvat naši malou gradovskou vládu.

10. února, pondělí – Protestovat proti Chamberlainovi – bude-li třeba, staneme ve zbrani jako jeden muž.

11. února, úterý – Večer jít na chvilku postát do rudého koutku, jinak mě budou považovat za renegáta.

12. února, středa – Vyzvědět na Marfě Iljinišně, jak dělá malinový kompot.

13. února, čtvrtek – Informovat se na oddávacím úřadě, jak změnit přezdívku Šiml na oficiální příjmení Věrozvěstov, a rovněž jméno Flór na Teodor.

14. února, pátek – Vyhubit štěnice a překontrolovat ženiny osobní účty.

15. února, sobota – Poprosit kolegy v kanceláři o olej do věčného světla. Není k sehnání a nám všecek došel. Říct, že potřebuju promazat budík.

16. února, neděle – Oznámit přednostovi bez okolků, že jdu na večerní mši. V Boha nevěřím, chodím tam jen kvůli sborovému zpěvu, a kdyby u nás byla opera, nikdo by mě tam nedostal ani heverem.

17. února, pondělí – Dát stranou 366. láhev na višňovku. Letošní rok je přestupný!

18. února, úterý – Nasušit zavčas chleba – na jaře bude s někým válka.

19. února, středa – Nezapomenout sestavit pětadvacetiletý perspektivní plán pozemkové reformy – mám na to už jen dva dny.

Každý den bylo něco.

Šmakov konstatoval, a ne poprvé ani podruhé, ale pokolikáté už, závažný jev, že na takzvaný soukromý život nezbývá člověku čas, neboť tento život je nahrazen činností úřední a obecně prospěšnou.

Činnost v úřadě se stala páteří života. A tak to také má být, neboť v tom právě spočívá krása a velikost naší přechodné epochy.

„A jestlipak už ve vašem újezdě najíždíte na industrializaci, soudruhu Šimle, co?“

„Jakpak by ne, soudruhu, zajisté že najíždíme. Do desetiletého plánu jsme dali sto obilních sil, deset ročně jich budeme stavět, dále prosím tu máme dvacaterý jatky s chladírenským vybavením a patnáct továren na plstěnou obuv. A kromě toho hodláme prokopat vodní kanál v délce čtyř set verst, abychom nalákali cizí gubernie na obchod s námi.“

„Ale to se podívejme, to má formát,“ pravil Šmakov uznale. „A kolikpak budete potřebovat peněz k uskutečnění těchto velkorysých plánů?“

„Peněz potřebujeme hromadu,“ utrousil Šiml ležérním tónem, „přinejmenším takové tři miliardy, to jest tři sta miliónů ročně.“

„Pane jo, to už je úctyhodná suma,“ pravil Šmakov. „A kdopak vám ty peníze dá?“

„Hlavní je plán,“ odvětil Šiml. „Když máme plán, tak peníze už nám někdo dá.“

Otázka tedy zůstala nezodpovězena, což důkladného Šmakova poněkud hnětlo.

VII

Šmakov žil v Gradově už bezmála rok.

Jeho život se zde zaběhl docela obstojně – všechno plynulo v rámci obecného pořádku a podle zákona. Šmakovova tvář byla bezstarostná, zestárlá a lhostejná jako tvář herce v obstarožním divadelním kuse.

Jeho celoživotní dílo Zápisky uvědomělého občana se zvolna blížily ke konci. Šmakov promýšlel jen jejich závěrečný akord.

Jako v celé republice ani v Gradově slunce v noci normálně nesvítilo, zato se odráželo na cizích hvězdách.

Když tak Šmakov jednou kráčel na zdravotní procházku a pokukoval přitom po hvězdách, napadl ho závěrečný akord jeho díla:

„V mém srdci dýchá orel a v hlavě září hvězda harmonie.“

Po návratu domů dokončil své rukopisné dílo a do svítání nad ním seděl, unesen četbou svého výtvoru.

„Zdaližpak stojí za to,“ četl si uprostřed, „vymýšlet vynálezy, když svět je jednou dialektický, a každému hrdinovi je tudíž na zemi předurčena jeho vlastní mizérie? Nestojí.

Uvedu příklad. Před dvaceti pěti lety byly v Gradově všeho všudy dva psací stroje – oba značky Royal, tj. král, a dnes je jich zde takřka čtyřicet, a to různých značek.

Přispělo to však nějak prospěchu společnosti? Nikterak.

Neboť: dříve sedali písaři nad listinami, vybaveni husími brky, a psali. Jakmile se pero ztupilo nebo v důsledku přílišné horlivosti přestalo psát, jal se je písař opravovat sám: sám si je opravoval a sám sledoval hodinky – vida, doba už uplynula, je čas jít do svého dřevěného domku, kde čeká přece jen nějaké jídlo a jakés takés pohodlí a pořádek, v nejvyšší možné míře zajišťovaný státním zřízením.

Nikdo nepřišel zkrátka tím, že se věci vyřizovaly rukopisně. Nic nepospíchalo a všechno se stačilo.

Kdežto dnes? Slečinka se ani nestačí napudrovat a už jí někdo strčí do ruky další koncept.

Z toho je tudíž vidět, že sotva se objeví člověk, okamžitě se kolem něho navrší úřední listiny – a pěkná hromádka.

A co když se tedy další člověk neobjeví? Třeba se pak ani listiny nebudou mít odkud objevovat, ne?“

Na tomto místě si Ivan Fedotovič povzdychl a zamyslel se:

Nebylo by na čase vydat se do odlehlé poustevny, abych už dále nemusel truchlit nad bolavým světem? To by však odporovalo mému svědomí. Ačkoli omluvou takového činu by mohlo být, že svět nebyl oficiálně nikým potvrzen, a tudíž právně neexistuje. A i kdyby byl potvrzen a měl stanovy a písemný průkaz o své existenci, pak se ani takovým dokladům nedá věřit, neboť tyto se vydávají na základě prohlášení, a prohlášení musí být podepsáno „žadatelem“; a jakpak se dá věřit takovému „žadateli“? A kdo ověří totožnost tohoto „žadatele“, dříve než si tento podá svou žádost?

Vtom Ivan Fedotovič pocítil, že ho pálí žáha a v srdci že mu hlodá zoufalství, a šel proto do kuchyně napít se vody a podívat se, kdo to tam pořád piští.

Když se vrátil, dal se znovu do čtení, rozechvěn po celém těle:

„Vezměme referát, který spravuji. Jak to tam vypadá?

Chyby svým podřízeným nevytýkám, jen z nich vyvozuji důsledky, což znamená, že je stále co dělat.

A když mi oznámili, že skoro všechny ochranné hráze, postavené pod mým vedením, srovnala voda se zemí, odpověděl jsem, že stavba hrází se tedy provedla, že však žádná hlína vodu neudrží, čehož důkazem je výskyt strží.“

Nato se Šmakov upokojil a usnul s lehkým srdcem a klidnou myslí.

Je však známo něco, co by bylo na světě zcela věrohodné? Jsou patřičně písemně doložena všechna fakta v přírodě?

Takových písemných dokladů nestává.

A není sám zákon či jiné zdeúřední ustanovení narušením živého organismu všehomíra, oscilujícího mezi svými protiklady a jedině tím dosahujícího dokonalé harmonie?

Tato kacířská myšlenka byla vlastně příčinou, proč se Ivan Fedotovič probudil.

Zjistil, že venku je časné jitro šťastného dne. V Gradově se zatápělo v kamnech a ohřívala se k snídani včerejší večeře. Hospodyně šly pro teplý chléb svým mužům, pekaři v pekárnách jej krájeli a metricky odvažovali, chytračíce na gramech: žádný z nich sice nevěřil, že gram je lepší než libra, ale že je lehčí, to věděli.

A ve vzduchu byla i šťastná předtucha, že nový den se bude podobat včerejšímu, a nepřinese tudíž ani více životních trampot.

VIII

Švec Zachar, Šmakovův soused na společném dvoře, byl svou ženou každý den buzen ze spánku týmiž slovy:

„Zachariji, vstaň a zasedni na trůn!“

Trůn byl kulatý pařízek, který Zacharovi nahrazoval verpánek. Pařízek se od sedění o třetinu ušoupal a Zachar mnohokrát dumal nad tím, že člověk je vlastně tvrdší než dřevo.

A bylo to pravda.

Zacharij tedy vstal, zapálil si fajfku a řekl:

„Já jsem jedinej nadbytečnej člověk na světě. Já nežiju, já tu jenom existuju, protože nikde nejsem vedenej. Na schůze nechodím a ničeho nejsem člen.“

„Ale jdi, prosím tebe, Zachariji,“ říkala mu žena. „Nech toho bručení a tuhle si sedni k čaji, člene. To sis zas něco vymyslel – člen!“

Po čaji usedl Zachar k práci, kterou by nevydrželo žádné zvíře – tolik odvahy a trpělivosti k ní bylo třeba.

Šmakov si neustále dával flikovat k Zacharovi své holínky, ale švec nad nimi jen kroutil hlavou:

„Ivane Fedotoviči, těm vašim škrpálům už táhne osmej rok; že to s nima tak dlouho vydržíte? Od těch dob, co je ušili ve fabrice, už vyrostly děti a naučily se číst a psát a hromada jich umřelo, a vaše holínky jsou eště pořád na světě! Z mlází vyrost les, přešla revoluce a možná i nějaká hvězda na nebi zhasla, a vaše holínky jsou tu pořád! To mi neleze do hlavy.“

Ivan Fedotovič mu na to odpověděl:

„To je naprosto v pořádku, Zachare Palyči. Život je samá výtržnost, a holínky jsou celé. V tom je právě zázrak lidské šetrnosti.“

„Ale podle mé hlavy je na těch vejtržnostech víc šlechetnosti, protože nebejt jich, seděl byste i vy na ševcovským verpánku jako já.“

Ivan Fedotovič přesvědčoval Zacharije Palyče, aby nehleděl na život přecitlivěle a neskličoval duši vábnými představami, neboť na světě není nic, čím by se utěšilo bezzásadové srdce člověka. Vždyť útěcha srdce není nic jiného než měšťáctví, jež bylo revolucí shledáno závadným.

„Pořádek je věc potřebná,“ pravil Zachar. „Ale lidi už jsou tuze dopálený, Ivane Fedotyči. Teď už je dobrým slovem nikdo nesrovná, teď už na ně platí leda karabáč.“

Po odchodu Ivana Fedotoviče si Zachar Palyč v duchu pomyslel, že tenhle neveselý život z ruky do huby je přece jen lepší než ušlechtilé výtržnosti, a vyrovnaně pohlédl na volné prostranství svého dvora, jehož pozadí tvořil plot a obyvatele slepice.

IX

O tři měsíce později nastaly pro všechno úřednictvo města Gradova perné dny.

V Taldomově padlo rozhodnutí, aby čtyři újezdy, mimo jiné i gradovský, byly sloučeny v jeden okres. Újezdní města se měla zrušit a přejmenovat na obvodní a v jednom z nich měl mít sídlo okres. A mezi újezdními městy teď nastal spor, které z nich má větší předpoklady stát se okresním centrem. Nejhorečnější aktivitu vyvíjel v této věci Gradov.

Toto město mělo celý tisíc sovětských úředníků a navíc ještě pět set nezaměstnaných – a takové sousto inkoustů mohl spolknout jedině okres.

Huhlalov, Šmakov, vedoucí správní kanceláře újezdního výkonného výboru Skobkin, náměstek předsedy újezdního plánovacího odboru Našinec a jiní významní Gradované vyhlásili papírovou vojnu ostatním městům tváří v tvář Taldomovu.

Taldomov neříkal nic a jen se díval. A města plánovaného okresu si navzájem uštědřovala kopance před jeho očima.

Obzvlášť přesvědčivě dokazoval své přednosti Gradov.

Gradovští urychleně zahájili výkop průplavu v lopuchovém háji osady Morševky na hospodářské usedlosti občana Mojeva. Tento kanál měl přetnout čtyři obvody, vést kolem Taldomova a skončit na hranicích Sibiře, aby se tamní kupci nalákali na obchod s gradovskými státními orgány.

O průplavu sepsal újezdní plánovací odbor třísvazkové dílo a poslal je až do Moskvy, aby se o tom vědělo i tam.

Gradovský inženýr Strupov vypracoval plán leteckého spojení uvnitř budoucího okresu, do něhož zahrnul nejen leteckou přepravu nákladů, ale i jadrných krmiv pro dobytek; k tomuto účelu se v dílnách svazu zemědělských družstev stavěl aeroplán s mimořádně výkonným motorem, který byl poháněn střelným prachem.

Gradov se mohl strhat, jak dokazoval svým podřízeným obvodům, že jedině on a nikdo jiný bude okresním centrem.

Vedoucí správní kanceláře újezdního výkonného výboru Skobkin dal objednat razítka a tabulky s nápisem Gradovský okres a vydal příkaz, aby předseda újezdního výkonného výboru byl napříště titulován jako předseda okresního výkonného výboru.

Když už si žádný z úředníků nepletl v úředních vztazích a ústních projevech okres s újezdem, Skobkin si radostně mnul ruce a s ohromným nadšením říkal každému, koho zrovna potkal nebo kdo mu přišel do ruky:

„To máme krásný okres, co? Hotová gubernie! A co je to újezd? Újezd je ohnisko carské kontrarevoluce, na to vem jed!“

Nastala úřednická vojna, jakou svět jaktěživ neviděl.

Sousední města, ucházející se rovněž o okresní trůn, si s Gradovskými v potřebné horlivosti nijak nezadala.

Ale Gradov se s nimi bil jako lev a Taldomov stále jen mlčel jako sfinga.

Ivan Fedotovič Šmakov sepsal na čtyřech stech stránkách středního formátu

PROJEKT

ADMINISTRATIVY

PROJEKTOVANÉHO

GRADOVSKÉHO

OKRESU

Tento projekt byl opatřen příslušnými podpisy a odeslán do Taldomova.

Stěpan Jermilovič Huhlalov podnikl ve věci jeden nenápadný krok: navrhl zřídit takový okresní výkonný výbor, který by zasedal střídavě ve všech bývalých újezdních městech a nikde neměl trvalé sídlo a stálou budovu.

Jenže to byl jenom chyták. Taldomov s tím samozřejmě souhlasit nebude, ale zeptá se: kdopak to vymyslel? A tu se rozhlásí, že tento návrh vyšel z hlavy občana města Gradova. Taldomov se usměje, ale vezme na vědomí, že v Gradově žijí filutové, kteří mají předpoklady pro to, aby vzali do svých rukou správu okresu.

A Huhlalov vyložil takhle pěkně svou myšlenku nadřízeným. Ti se zamysleli a pravili:

„Ano, tady se pracuje vyššími psychologickými zbraněmi, ale teď je nám každá volovina dobrá.“ A podepsali Huhlalovův rozkaz k odeslání do Taldomova.

Ještě mnoho kroků podnikli Gradovští, aby dokázali svou nezvratnou převahu nad sousedy.

Šmakov hodně sešel a trpěl nyní bolestmi v celém těle. Někdy s hrůzou myslel na porážku Gradova, jindy se mu zase tiše rozbušilo srdce při představě, že by Gradov mohl být okresním městem.

Stálo by za to sepsat tlustou knihu a vylíčit v ní boj čtyř újezdních měst. Liter by v ní bylo tolik, kolik je lopuchů v gradovském újezdu; ale ta kniha se taky psát nemusí, protože Gradovští nemají na čtení čas a ostatní to tolik nezajímá.

Švec Zachar Palyč umřel, aniž se zřízení okresu dočkal.

Šmakov se pak začal schylovat k věku, jemuž se říká stáří.

A Huhlalov byl propuštěn vedoucím inspektorem lidového komisariátu dělnicko-rolnické inspekce za byrokratické průtahy a chřadl doma, založiv soukromou kancelář na vynalézání forem evidence činnosti státních orgánů.

V této kanceláři sloužil sám, a přitom bezplatně a nepojištěn.

Konečně přišlo rozhodnutí z Taldomova:

„Zřídit Hornodonský zemědělský okres na území těch a těch újezdů.

Okresním městem se stává Vorožejev. Obvodními středisky sestávají ty a ty obce.

Město Gradov jako obec bez jakéhokoli průmyslového významu, s obyvatelstvem zaměstnaným převážně v zemědělství a na úřadech, převést mezi provinciální města a zřídit v něm vesnický sovět, kterýžto sem přeložit z vesnice Malé Chlumy.“

Ptáte se, co se potom stalo v Gradově? Nic zvláštního – jen hlupákům bylo odzvoněno.

Šmakov za rok zemřel vysílením z rozsáhlého filozofického spisu, jenž nesl název

Ivan Šmakov
ZÁSADY
ODOSOBNĚNÍ ČLOVĚKA
S CÍLEM
jeho
PŘERODU
v absolutního občana,
jednajícího v souladu se zákonem
v každém okamžiku
BYTÍ
Gradov

Až do své smrti pracoval ve vesnickém sovětu jako zmocněnec pro nedlážděné cesty.

Huhlalov je živ a každý den se schválně prochází před domem, kde dříve býval výkonný výbor.

Teď visí na tom domě tabule s nápisem:

GRADOVSKÝ VESNICKÝ SOVĚT

Ale Huhlalov dodnes nevěří svým očím.

Co nám jde k duhu

(Kronika vesnických chuďasů)

V měsíci květnu roku tisícího devítistého třicátého nasedl jakýsi muž chudý duchem a zkrušený starostmi o osud všehomíra na Kazaňském nádraží v Moskvě do dálkového vlaku a odjel pryč z nejvyššího řídícího centra.

Kdo byl tento člověk, jenž právě odjel a jenž bude v dalším vyprávění svědkem hrdinských, jímavých i skličujících událostí? Neměl nikterak nadpřirozené, to jest velké a silné srdce ani bystrý a hluboký rozum, kterým by dokázal pronikat vlnivým povlakem jevů až k jejich podstatě.

Pocestný si byl vědom, že je udělán z telecího materiálu ostražitého vesničánka a že vyrostl v kapitalismu, a jelikož si toto vše patřičně uvědomoval, nebylo v něm zbla sobeckosti a sebevědomí. Podobal se pavouku na poli, z něhož je vyňata individuální, dravčí duše, a tento zesláblý tvor je nyní unášen prostorem pouhým větrem, nikoli vůlí k životu. Leč přesto u něho bývaly chvíle, kdy v něm náhle zatrnulo srdce a on se slzami v očích, upřímně a slabošsky vystupoval na obranu strany a revoluce v odlehlých vesnicích republiky, kde ještě žil a nepřímo vysával chudinu kulak.

Tento muž, putující po kolchozních lánech, měl jednu cennou vlastnost, pro niž jsme si vybrali jeho oči k pozorování, totiž: mohl se sice mýlit, nikdy však nedovedl lhát, a k celé obrovské události, zvané socialistická revoluce, se stavěl tak pozorně a s čistým srdcem, že po celý život nedokázal najít slova, jimiž by sám sobě vysvětlil, co je to vlastně komunismus. Jeho užitek pro socialismus byl tím ovšem nevelký, spíše nepatrný, protože podstatu tohoto člověka tvořil přibližně cukr rozpuštěný v moči, zatímco pravý proletář musí mít v těle obsaženu kyselinu sírovou, aby mohl sežehnout všechen kapitalistický neřád, roztahující se po zeměkouli.

Budeme-li nadále nazývati poutníka jako sebe sama („já“), bude to toliko pro stručnost, a nikoli proto, že bychom kladli pouhé pozorování nad vypjaté úsilí a boj. Naopak, v naší době je potulný pozorovatel něčím zhola bezcenným, něčím na způsob červa, jelikož nepřikládá ruku k dílu zvanému komunismus. A dále, skutečným divákem, jenž vidí věci pravdivě, nelze vlastně v naší době ani být, stojíme-li mimo práci a řady proletariátu, neboť cenná pozorování mohou vzejít jen a jen z pocitu sounáležitosti k práci na výstavbě socialismu.

Nuže tento muž se rozjel do vzdálených černozemních rovin, kde u otevřených vodních nádrží stojí na větru hliněné chatrče kryté došky, patřící nemajetným venkovským chuďasům.

Jízda ve vagóně se změnila. Dříve se oku naskýtal pohled jen na pustou krajinu a rozházené, vzdálené vesnice, jež tu stály tak nesměle a nejistě, jako by byly sirotami v cizí zemi a byly každou chvíli připraveny zmizet. Kdysi to bývala pouhá stanoviště potulných lidí, kteří nevěřili, že by se zde mohli uchytit natrvalo, a stále čekali, kdy jim bude nařízeno popojít ještě dál, kde je ještě hůř.

Nyní se však podél trati stavěly nejrůznější střediska, podniky, kanceláře a věže, a jaroslavská a moskevská auta usilovně vozila materiál po vražedných nedlážděných cestách. Lidé stáli na cihlovém zdivu a dávali si s prací záležet, neboť teď už osidlovali tyto pusté ztrátové prostory navždy.

Po mnoho set kilometrů neměnila rozestavěná republika svou neklidnou tvář, zářící ve večerním slunci čerstvými fošnami. Všude bylo vidět železné a cihlové stavby pro vesnická společná hospodářství nebo celé bloky užitečných závodů.

„Tý trávy co přijde nazmar,“ pravil jeden dobrovolně žijící dědeček, s nímž jsem měl stejnou cestu, „a těch polností co vezme za svý pod tou tíhou z cihel!“

„Ba, ba,“ pravil na to jiný muž s tváří průměrného člověka od Tambova, snad z bývalého šackého újezdu. I on sledoval bedlivým zrakem všechny ty stavby venku za oknem a s ošklivým úsměškem si něco šeptal, házeje si přitom do úst kousky čehosi ze svého rance. Tento obyvatel starých odlehlých končin patrně neuznával vědecký socialismus a rád by byl vhodil pěťák do kostelníkova míšku na vystavění chrámu a místo rádia by po celý život raději naslouchal hlaholu zvonů. Podle klidu a štěstí na tváři zřejmě věřil, že původní hmoty světa revoluci zničí, a proto hleděl nejen na rozestavěnou republiku, ale i na rokliny, na mohutné výchozy hlíny, na kolemjdoucí žebráky, na rostoucí stromy i na vítr na obloze, na veškeren mrtvý komplex přírody – s pocitem, že toho všeho je veliká síla, a že to tudíž nemůže být revolucí vyhubeno dělej co dělej. Podle něho stará nehybná hmota tak jako tak udusí sovětský žíravý proud svým závalem a prachem. S touto předtuchou v duši pozřel člověk od Tambova ještě něco málo jídla a následkem poklidného rozpoložení ducha si povzdychl jako příští světec.

Nato se ozval onen dědeček:

„To dřívejc jede vůz s mlíkem a celej skřípe a vrže, a hospodář jde podlavá vozu pěšky a navrchu na voze se čepejří ta jeho. A nýčko nevozejí než ten studenej materiál.“

„Trachtóry jsou žhavý, zato život je studenej jak psí čumák,“ řekl muž, co vypadal jako Tambovan.

„To je to celý neštěstí,“ rázem s ním souhlasil dědeček.

„I to je nářků! Nářky a soužení přenechte nám,“ poradil jim shora neznámý muž, který tam ležel na holých prknech.

„Pravdaže necháme, však jsem nic neřek,“ polekal se dědeček.

„Já jsem taky nic neřek,“ upozorňoval Tambovan.

„Tady máš mlíko,“ řekl ten nahoře a spustil dolů polní láhev s tímto nápojem. „Pij a neskuhrej!“

„My hlad nemáme, jenom si to vypij sám,“ zdráhal se dědeček.

„Pij, než slezu. Dobře jsem slyšel, že se ti po mlíku stejská.“

Dědeček si ze strachu vypil hlt mléka a předal polní láhev Tambovanovi – ten se také napil.

Zanedlouho slezl z horního lehátka majitel láhve; byl ve starém rudoarmejském mundúru, který mu zůstal po demobilizaci, tvář měl mladou a něžnou, třebaže na ní už byla patrna únava z přemýšlení a činnosti. Usedl na kraj lavice a zapálil si.

„Lidi říkají, že s tabákem bude brzo ouvej,“ pravil dědeček. „Semaška přikázal, že se to čertovo semínko nesmí sít, aby proletariát moh dejchat čistej vzduch.“

„Na, kuř,“ podával bývalý rudoarmejec dědovi papirosu.

„I to to, dyť já nekouřím, soudruhu.“

„Kuř, povídám.“

Dědeček si zapálil z úcty k tomu člověku a aby si ho nepohněval. Rudoarmejec se dal do řeči se mnou.

„Jedeš s nima?“

„Ne, sám.“

„A kdopak ty jsi?“

„Elektrotechnik.“

„No to tě teda vítám k nám,“ zaradoval se rudoarmejec a podával mi ruku.

Pro něho jsem byl úzkoprofilový kádr a já jsem byl potěšen, že mohu být někomu k užitku.

„Nemoh bys zejtra vystoupit se mnou? V našem kolchoze by tě bylo potřeba – nesvítí nám tam slunko.“

„Vystoupím, proč ne.“

„Počkat, a kampak vlastně jedeš?“

„Kam bych jel? Kde mě budou potřebovat, tam vystoupím z vagónu.“

„To je dobře, to se nám tuze hodí. To víš, všichni mají plno práce. A ještě se smějou, mizerové, když člověk řekne, že nad naším kolchozem nesvítí slunko. Ale co že ty se nesměješ?“

„Třeba to vaše slunko rozsvítíme, ne? Však se uvidí, je-li to k pláči, nebo k smíchu.“

„No, s takovouhle to slunko jistotně rozsvítíme!“ radostně zvolal můj nový soudruh. „Já doběhnu pro čaj, chceš? Teď bude Rjazaň.“

„Půjdeme spolu.“

„Měl bys nosit na čepici cedulku, že jsi elektrotechnik. Já už jsem si myslel, že držíš s kulakama – kukuč máš škaredej.“

Ráno jsme spolu vystoupili na malém nádražíčku. Byla tam ubohá čekárna a stačilo se jen podívat a každého hned rozbolelo břicho z té šedivé nudy a celkové nevzhlednosti. Po stěnách visely pestré plakáty a na nich parníky, letadla a expresní vlaky; plakáty vyzývaly k dalekým lákavým cestám a ukazovaly zasněné, blahobytné ženy, jak se kochají pohledem na modrou vodu Volhy a na bujnou přírodu po březích.

V čekárně byl jediný člověk a ten žvýkal chléb ze své brašny.

„Ty jsi tu ještě?“ zeptal se ho výpravčí, vracející se od vlaku, jenž právě odjel. „Kdypak už vypadneš, člověče? Už jsi tu třetí tejden.“

„Překážím ti?“ odvětil usedlý pasažér. „Co bys eště nechtěl? Zametám ti tu podlahu, utírám okna, onehdá, když jsi usnul, vzal jsem za tebe depeš, a když projížděl vlak, pěkně jsem smeknul a postál u něho. Nic špatnýho ti tu nedělám.“

Výpravčí tedy už na strejdu nehuboval a jen řekl:

„No buď si tady. Jenom se bojím, že jak mi tu zůstaneš ještě nějakej měsíc, budeš si sem žádat nastálo.“

„Na copak by mně to bylo,“ odmítl tuto možnost pasažér. „S dokumentama je člověk za chvilku v koncích, zato bez papírů mně přišijou leda nějakej mizernej palagráfek, protože o mně žádnej nic neví.“

Můj společník, demobilizovaný rudoarmejec soudruh Kondrov, při těch slovech zůstal stát.

„Uvědom si, že tu podporuješ lumpárnu,“ řekl výpravčímu. „Dám si na tebe ode dneška pozor.“

Nato jsme vyšli na polní vozovou cestu. Holá jasná příroda nás obklopila, vítr se opřel do tváří, nám to však nijak nevadilo.

Po několika hodinách chůze jsme zůstali stát před vstupní branou do vsi, postavenou na způsob vítězného oblouku, na němž bylo napsáno: Zeměd. kolektiv Dobrý počinek. Kolchoz se pak rozkládal na svahu širokého údolí, po jehož dně tekl potok, který ani v létě nevysychal. Kolchozní chalupy byly stejné jako jinde na vsi, všechno hospodářské vybavení bylo dávné a známé, jen lidé mi připadali neznámí. Chodili v množném čísle po celé vsi, sahali na různé předměty, přitahovali matky na pluzích, debatovali o práci a vážně uvažovali. Převládajícími pocity veškerého obyvatelstva v kolchoze byly obavy a starosti, a kolchozníci se snažili rozptýlit tyto obavy ze setby pečlivými přípravami. Každý v zájmu věci pokládal toho druhého za hlupáka, a prověřoval proto matky na všech pluzích svou vlastní rukou. Slyšel jsem stručné rozmluvy:

„Prohlíd jsi špice na sečkách?“

„Prohlíd.“

„No a?“

„Ty, co se hejbaly, jsem spravil.“

„Spravil. To známe, jaks je spravil. To si to ráno navlíkne nedělní košili a chodí si jak milostpán! Ukaž, pudu tam sám a spravím to znova.“

Ten v nedělní košili (se čtyřiceti knoflíky, co vypadaly jako klapky na harmonice) neměl námitek, jen si povzdychl, že nijak nemůže padnout do noty členům kolchozního společenství.

„Vasko, sběhni se kouknout na koně, jdi.“

„Co na ně budu koukat, už jsem koukal – stojejí, žerou kolikátej den oves a celý se blejskají z dobrýho bydla.“

„I jenom je jdi okouknout.“

„Na co tam budu lítat, ty plešoune. Co si budu šoupat svý kolchozní nohy?“

„No jenom se koukneš, jak jsou naložený, a přijdeš mi to povědět.“

„Ty bys jednoho uhonil,“ huboval zelenáč. „Teda sloužil jsem tu u lecjakýho sedláka, ale takhle mě v životě žádnej neproháněl.“

„Jdi, ty blázne, dyť u sedláka jsi byl na kradeným, a tady jsi na svým.“

Nakonec se Vaska přece jen rozhoupal a šel okouknout, jak jsou naloženi koně v kolchozní stáji.

„Sousedi,“ pravil muž, který sem přišel s kbelíkem naftového oleje; mazal jím všechny pohyblivé i nepohyblivé věci v kolchoze, ze strachu, aby nevzaly za své rzí a třením. „Sousedi, Serjoga včerá zasejc házel nezašlápnutý špačky, kam ho napadlo. Říkám to tu veřejně, než budem hořet.“

„To teda lžeš, mazale, já jsem na každýho špačka plivnul,“ hájil se přítomný valibuk Serjoga.

„Jó plivnul, jenomže vedle, a ze špačků lítaly jiskry dál,“ hádal se starý.

„No tak už nevrč,“ řekl Serjoga smířlivě. „Však ty taky chodíš a kapeš po zemi olej a taky to jde z našeho.“

„Sousedi, to je sprostá kulacká lež. Ať mně ukáže jedinkou kapku na zemi. Co na mě doráží!“

„Nechte toho,“ řekl Kondrov, „pro samý štěkání zapomenete na společný starosti. Ty tolika nekuř, Serjogo, a ty si sem tam ukápni, však kolchoz z nějaký tý kapky nezchudne, ale hlavně maž, kde je potřeba, a ne, kde je sucho. Na co mažeš obruče na kolech, to mně řekni.“

„Bojím se, že zareznou, soudruhu Kondrove,“ odpověděl mazač. „Vyčetl jsem z knížky, že rez je tichej voheň, a soudruh Kujbyšev říkal tudle v rádiu, že je u nás hlad po železe, tak s ním šetřím.“

„A teď přemejšlej dál,“ vysvětloval mazači Kondrov, „naftový mazání se taky dobejvá železnejma mašinama, že jo. A když ty s ním plejtváš, tak ty mašiny v Baku pracujou darmo.“

„Vopravdu?!“ lekl se mazač a s očima navrch hlavy usedl na svůj kbelík: měl totiž za to, že naftové mazadlo je prostě jen hustá tekutina.

„Peťko,“ řekl nyní tomu chlapíkovi holohlavý mužíček, ten, který vyslal Vasku ke koním. „Utíkej honem, prosím tebe, a oběhni všecky chalupy, ať ženský zavřou záklopky v pecích, jináč jim všecko teplo uteče.“

„Copak je nějaký chladno?“ pravil Serjoga.

„Chladno nechladno, ať si ženský zvykají šetřit s topením, v zimě jim takovej cvik může přijít vhod.“

Peťka bez odmluvy odběhl dát ženským rozkaz stran záklopek.

„Ty, poslechni, strejčku Semjone, copak že jsi včera ošidil mou kobylu o seno a podstrčil ho svýmu valachovi, co? Z tebe se vyklubal nějakej bagán soukromnickej, to ti nejspíš kolchoz nejde pod fous, co?“

Strejček Semjon stál a tvářil se zkroušeně.

„Dyž já jsem byl na toho mýho valáška zvyklej,“ pravil, „no a potom jsem za nim přišel a von na mě funěl a mrkal vočima a kolem dokola jenom samá norma a člověk nemá, čím by tomu dobytčeti přilepšil, no a tak jsem mu tam dal tvý seno.“

„Ode dneška si teda musíš zvykat na lidi, teprva potom si tě budou všicky valaši vážit.“

„Dyť já jo,“ posmutněle přislíbil strejček Semjon.

„Neměl bych jít udělat poklop na studnu?“ zeptal se Serjoga, který tu nečinně postával.

„Jdi, chlapče, jdi. Celý leta pijem vodu se všelijakou havětí. Třeba pak nebudem tolika jíst, dyž budem mít dobrou vodu.“

Když jsme potom zašli s Kondrovem dále do kolchozu, zjistil jsem, že vpravo od vesnice, nahoře na neosetém svahu, stojí nová požární věž ze dřeva, zhruba dvanáct metrů vysoká. Nahoře se blýskalo něco plechového – zřejmě reflektor, alespoň podle tvaru; toto zařízení bylo nastaveno tak, aby vysílalo paprsky neznámého zdroje světla přesně na kolchoz.

„Támhle je to naše slunko, co nám nechce svítit,“ řekl mi Kondrov a ukázal na věž. „Nechceš něco pojíst?“

„Chci. A máte dost?“

„I máme. Loňskej podzimek byl podle bolševickejch norem – všeho se urodilo habaděj.“

Cestou jsme pojedli různých dobrot v jedné chalupě, kde visela elektrická žárovka, a potom jsme se s Kondrovem vydali nikoli na věž, ale k potoku. Na potoce, u roubeného stavidla, stála dubová stodola se silným mlýnským kolem na spodní vodu; stavidlo zřejmě sloužilo k zadržení vody.

„Měli byste tu raději mít kolo na horní náhon,“ pravil jsem.

„Proč ne, jenom řekni, jak to udělat, a my to uděláme,“ odpověděl mi Kondrov.

Přepadl mě náhle smutek a strach o tohoto člověka: vždyť on zaplatí za sebemenší znalost libovolnou cenu; a přitom ho může každý záškodnický obejda snadno oklamat a přivést na buben, když předtím dokáže, že něco zná z algebry a z mechaniky.

Kondrov odemkl stodolu. Nebyla tam mlýnice, stálo tam malé dynamo, nic víc. Na hřídeli mlýnského kola byl dřevěný kotouč, z něhož se pomocí řemene snímala síla a předávala dynamu. Prohlídkou jsem zjistil, že mlýnské kolo je s to dát pomocí dynama výkon, který by postačil k tomu, aby v kolchoze mohlo svítit dvacet tisíc úsporných elektrických svíček nebo čtyřicet tisíc stejných svíček v půlwattových žárovkách. Kdyby se mlýnské kolo předělalo z dolního náhonu na horní, dal by se výkon celého zařízení zvýšit nejméně o třetinu; dynamo totiž mohlo dát výkon čtyřiceti koňských sil a sneslo značné přetížení.

„A vidíš, naše slunko né a né svítit,“ trpce si posteskl Kondrov nad mou hlavou. „Zhaslo nám.“

Vedení se táhlo ze stodoly po vrbách, po plotech, po stěnách chalup a na jednom místě se rozvětvovalo jednak ke kolchozním stavením, jednak ke slunci. My jsme se vydali ke slunci. Vedení bylo po celé délce celkem v pořádku, a přímo na slunci jsem také nemohl odhalit žádnou závadu. Zejména plechový reflektor mě uspokojil: jeho odrazová plocha byla zakřivena tak důmyslně, že veškerá světelná energie byla vysílána přímo na kolchoz a na jeho zahradní pozemky, aniž cokoli zbůhdarma unikalo nahoru či po stranách. Tento zdroj světla sestával z dřevěného kotouče, na němž bylo připevněno sto stosvíčkových půlwattových žárovek, tj. celkový světelný výkon slunce se rovnal deseti tisícům svíček. Kondrov říkal, že je to však málo, že by naléhavě potřebovali zvýšit světlo nejméně na čtyřicet tisíc svíček; že by nejvýhodnější byl ovšem světlomet, ten však není k sehnání.

„Já teď půjdu dolů, pustím kolo a dynamo, a ty se na místě přesvědčíš, že naše slunko nesvítí,“ řekl mi rozmrzele Kondrov.

Udělal, jak řekl, a slunko se skutečně nerozsvítilo. Stál jsem na požární věži a vrtěl jsem hlavou. Proud v hlavním vedení byl, kolchozníci se shromáždili pod věží a hlasitě o věci rokovali:

„Naše vláda je s vědou jedna ruka, a slunko nám nesvítí.“

„To musel někdo pokazit schválně.“

„Co jsme se nadělali a našpekulovali, abysme tu neměli pošmourno a aby nám kytky pěkně rozkvítaly, a teď nám to tu stojí vyhaslý.“

„Je to ale bída. Člověk vstane, vidí, že to nesvítí, a je z toho na celej den načisto hin.“

„Starý lidi nám tu přestali věřit na Pánaboha, a jak to slunko zhaslo, tak se zasejc začli přežehnávat křížem.“

„Stařeček Pavlíků slíbili, že zlikvidujou Pánaboha jako víru, jestli se na naší věži rozsvítí světlo. A taky povídali, že od tý chvíle budou věřit na elektriku místo na Pánaboha.“

„A svítilo to slunce aspoň jednou?“ zeptal jsem se lidí.

„Svítilo celou půlhodinku,“ řekli lidé, a dál už zase debatovali mezi sebou.

„To svítilo dýl, nepovídej!“

„Míň, já jsem se ani nestačil zaradovat.“

„Depak míň, dyť mě začly slzet voči vod tý záře!“

„Tobě slzejí i vod věčnýho světýlka.“

„A svítilo silně?“ zeptal jsem se.

„Tuze krásně,“ volali někteří.

„Zasvitlo nám tu světlo podlevá vědy, jenom velká škoda, že nám zhaslo,“ pravil mazač, kterého jsem už znal.

„A k čemu je vám to elektrické slunce?“ zajímal jsem se.

„Je z něho užitek, přečti si cedulku za sebou.“

Ohlédl jsem se a spatřil jsem rukou psaný papír, připevněný napínáčky na zvláštní tabuli. Pravilo se na něm:

„Stanovy činnosti elektroslunce v kolchoze Dobrý počinek:

1. Slunko se zřizuje ke krytí temného a pošmourného deficitu nebeského tělesa toho samého jména.

2. Kolchozní slunko udržuje světlo nad kolchozem od šesti hodin ráno do šesti hodin večer dennodenně a celoročně. Když svítí pořádně světlo přírodní, kolchozní slunko se vypíná, když nesvítí, tak se zase zapne.

3. Účelem kolchozního slunka je vysílání světla, nutného pro život, práci a kulturní činnost kolchozníků, užitečného zvířectva a zahrad, osvětlovaných paprsky slunce.

4. V nejbližší době nutno vyměnit obyčejné sklo na slunci za sklo vědecké, ultrafialové, které podporuje u osvětlovaných lidí dobré zdraví a pěknou barvu. Postará se o ně soudruh Kondrov.

5. Kolchozní elektroslunce představuje krom toho taky kulturní sílu, protože někteří staří členové našeho kolchozu a různí pozůstalí věřící ze sousedních kolchozů a vesnic se písemně zavázali, že se přestanou přidržovat náboženství, když bude existovat naše slunko. Elektroslunce má krom toho taky ještě ten krásný význam, že udržuje na zemi pořád jasný den a nedovoluje, aby se v lidech hromadily nálady jako kolísavost, nevědomost, pochyby, smutek, skleslost a jiné předsudky, a láká každého chudého a středního rolníka k poznání původu každého světelného zdroje na zemi.

6. Naše elektroslunce má dokázat městům, že sovětská vesnice je chce ve všem přátelství dohnat a předehnat v technice, vědě a kultuře a že ve městech by se nutně mělo zřídit okresní veřejné slunce, aby technická zařízení hořela a sílila po celé naší zemi.

7. Ať žije každodenní slunko nad sovětskou zemí!“

Všechno to bylo znamenitě a správně řečeno a já jsem se zaradoval nad těmito opravdovými projevy nového života. Bylo v tom jistě zároveň i něco dojemného a směšného, ale to byla jen dojemná nejistota dětství, jež předbíhá samo sebe, a nikoli upadající ironie zániku. Kdyby se takové věci nevyskytovaly, nikdy bychom nemohli dáti lidstvu řád ani bychom nepocítili hnutí lidskosti, neboť nový člověk je nám směšný, jako byl Robinson směšný opici; jeho počínání nám připadá naivní, ale v skrytu duše si přejeme, aby nás nenechal umírat samotné a vrátil se k nám. On se však nevrátí a každý ubožák chudý duchem, jehož jediným vlastnictvím jsou pochyby, zahyne v odumřelé zemi starých dob.

Kondrov se vrátil.

„Ty jsi byl v Moskvě pro ultrafialové lampy, viď?“ zeptal jsem se ho.

„Pravdaže byl,“ odpověděl, „říkali, že se ještě neprodávají, chystají se je dělat, ale pořád si to nějak rozmejšlejí.“

„Kde jsi byl, když slunce začalo svítit a zhaslo?“

„No tady, na slunci.“

„A bylo tu hodně horko?“

„Strašně!“

Zašel jsem dozadu za kotouč, abych zkontroloval celé vedení, ale nebylo to ani třeba, neboť celá izolace na vedení shořela, všechny dráty byly spálené krátkým spojením a vstupní pojistky samozřejmě praskly také. Celé toto příslušenství dělal, jak se ukázalo, kovář ze sousední vsi, přičemž se řídil jen vlastní fantazií.

Podle společné úmluvy s Kondrovem jsme provedli důkladný rozbor příčin, proč slunce nesvítí, načež jsme sdělili svůj názor přítomným členům kolchozu. Náš názor byl takový: slunce zhaslo následkem velkého světelného žáru, který zničil vedení, a je tedy třeba umístit na kotouči méně žárovek.

„To né!“ odmítl tento návrh jeden středňák v pozadí. „Vy tomu nerozumíte. Postavte navrch hrnec s vodou, voda bude zchlazovat žár, a eště navíc budeme mít vodu rovnou na čaj.“

Řeč tohoto středňáka byla rozumná a přijatelná: zřídí-li se kolem tyče reflektoru vodní plášť, bude tyč ochlazovat vedení a kromě toho se tím každou hodinu získá kbelík vřelé vody.

„Tak co?“ zeptal se mě Kondrov za zamyšleného mlčení zástupu.

„Bude to tak správné,“ odpověděl jsem.

„Prosím brigádu od ruční mlátičky, ať přijde sem,“ pravil Kondrov hlasitě.

Tato brigáda měla nejvíce houževnatosti při každé těžké, naléhavé či málo známé práci. Její členové včera právě dokončili čištění osiva, potom měli dvacet hodin spánku a teď postupně přicházeli ke Kondrovovi.

U požární věže se sluncem jsme uspořádali pracovní poradu, na níž jsme si vysvětlili součástky a materiály potřebné k racionalizaci slunce a rovněž způsob, jak předělat mlýnské kolo ze spodního náhonu na horní.

Nato mi dali volno a já jsem se začal zajímat o zdejší třídní boj. Za tím účelem jsem se odebral do místní čítárny s vědomím, že kulturní revoluce se u nás často ubírá po staveních bývalých sedláků. Bylo tomu vskutku tak: čítárnu s knihovnou jsem objevil v domě starého rodu sedláka Semjona Vereščagina, jenž až do své likvidace po čtyřicet let soukromě a blahobytně hospodařil na samotě Perepalné (než kolchoz dostal jméno Dobrý počinek, jmenovala se ves Perepalná). Vereščagin, podobně jako jeho soused Revuškin, žili spíše ze své zvláštní chytrosti než z práce.

Od samého začátku sovětské moci si Vereščagin předplácel čtverý noviny a četl v nich všechny zákony a předpisy, chtěje mezi nimi proklouznout na nějaké nenápadné a výhodné místečko. Tímto způsobem žil Semjon Vereščagin dlouho a v klidu a jen v skrytu koumal, jak na věc vyzrát. Poslední dobou mu však dělala těžkou hlavu láce dobytka, neboť Vereščagin se od nepaměti ve vší tichosti zabýval skupováním a odprodejem cizího skotu. Dlouho hledal nějaké zákony stran této věci, leč v novinách se o tom psalo jen velmi mlhavě. Vereščagin si tedy řekl, že vsadí i na tuto mlhavost. Srovnal si v hlavě, že jeho kůň stojí dnes na trhu okolo třiceti rublů, přičemž pojištěn je na sto sedmnáct. A přitom je u nich založení kolchozu takřka na spadnutí, a to už potom kůň nebude jaksi ani dobytek, ani věc. Po celé dlouhé dny sedával Vereščagin na zápraží a zabrán do smutných úvah potměšile pokukoval kolem sebe jediným žlutým okem.

„Hlavní věc, aby se o mně ouřady nedoslechly,“ uvažoval. „Nějak jsem nikde nečet, že by se koně nesměli trápit, to znamená, že se trápit můžou. Jenom aby do toho nestrkal nos náš sovětskej svazarm; ale co to pletu, dyť ten má na starosti éroplány.“

A Vereščagin, dobře věda, co činí, přestal koni dávat žrát. Pevně ho přivázal provazy ke stání a dával mu jen vodu, aby dobytče neržálo a neupoutávalo bdělý sluch sousedů.

Tak uplynul týden. Kůň vychrtl a pohled měl skoro jako člověk. A když k němu Vereščagin přišel, otvíral kůň hubu, jako by chtěl pronést slovo, které ho trýznilo.

Uplynul další týden či deset dní. Vereščagin přestal koni dávat pít, aby urychlil jeho konec. Zvíře svěsilo hlavu a teď už jen bez ustání sklíčeně chrčelo.

„Tak už umři,“ přikazoval mu Vereščagin. „Jako bys nevěděl, že sovětská moc má oči všude. Ta si na tebe může vzpomenout jedna dvě.“

Ale kůň žil pořád dál, zrovna jako by ho držela při životě nějaká idea.

Dvacátý den, když už se zvířeti zavřely oči, ale srdce mu ještě tlouklo, objal je Vereščagin kolem krku, a než uplynula hodina, byl kůň uškrcený. Za další dvě hodiny pak vychladl.

Vereščagin se usmál pod vousy, jak na stát vyzrál, a šel do světnice dát odpočinout vzrušeným nervům.

Asi tak za deset dní, hned poté, co mu vesnický sovět vystavil potvrzení, že kůň pošel na žaludeční potíže, vypravil se do města vybrat si za padlého koně pojistku.

Za stržených sto rublů koupil na trhu koně tři a jako uvědomělý občan dal všechny tři kusy hned na místě pojistit v okresní filiálce Státní pojišťovny.

Když uplynul měsíc a Vereščagin neslyšel, že by stát proti němu něco kul, přestal krmit i tyto tři koně. Za měsíc bude mít dvě stě rublů čistého zisku, potom dalších, a tak dále – až k nekonečné cifře.

Nato opět připoutal koně provazy ke stáním a jal se očekávat jejich smrt a svůj zisk.

Avšak ani Vereščaginův hlídací pes nechtěl odejít s prázdnou, a začal proto zmalátnělé koně zezadu okusovat, až se ze samé bolesti pokoušeli přešlapovat; pes tahal kusy masa po cizích dvorech, hledaje pro ně vhodný úkryt. Sousedé si psa všimli a zanedlouho vkročil vesnický sovět v plném složení v čele s Kondrovem do stavení k Vereščaginovi, doufaje, že u něho objeví sklad hovězího masa. Sklad však nenašli, zato v noci přiběhla na Vereščaginův dvůr celá smečka cizích psů, usedla a začala výt.

Nazítří pak chuďas, sousedící s Vereščaginem z levé strany, přelezl plot a uviděl tři umírající koně, ohryzané psy.

Vereščagin také nespal a přemýšlel. Hned po ránu si pak šel pro potvrzení o třech padlých koních, které koupil jen proto, aby je odevzdal při chystaném společném ustájení, ale pánbůh to zařídil jinak. Kondrov na Vereščagina pohlédl a pravil:

„Tentokrát ti, Vereščagine, štěstí nepřeje, psům máš co děkovat, že jsme se dověděli o celém způsobu tvého života. Jdi zatím do komory a my se tu poradíme, jak s tebou naložit: dnes přišly noviny a tam se píše o všech takovejch ptáčkách, jako jsi ty.“

„Na poštu u nás není žádnej spoleh, soudruhu předsedo,“ řekl Vereščagin. „Víte, já jsem měl za to, že se teď u nás rozmůžou mašiny a kůň že teď bude tvor načisto škodlivej, a tak jsem si řek, že takovej zavostalej dobytek ani nebudu kurýrovat.“

„Aha, tak ty jsi přemejšlel líp než celej stát,“ pravil na to Kondrov. „No nic, stejně už máš zpečetěný, že se dostaneš před soud podle novýho zákona o opatrování dobytka.“

„Aťsi,“ chytrácky se s tím smiřoval Vereščagin. „Zato jsem byl pro úplnou industrializaci, a kůň není nic jinšího než oportunista.“

„Teď jsi na to káp!“ zvolal Kondrov. „Oportunista je vždycky honem pro, když od něho odstrkujou mísu! Běž do komory a čekej na náš rozsudek, dokud mi sloužejí nervy, ty lidskej zmetku!“

Za měsíc nebo za dva Vereščagina i analogického Revuškina vyhnali jejich bývalí čeledínové – Serjoga, mazač a ti druzí – pěšky do okresního města a tam je opustili navždy.

Ani jednomu středňákovi v Perepalné nebyl při tomto zásahu proti kulakům zkřiven vlásek na hlavě, naopak, středňák Jevsejev, kterého pověřili sepsat do puntíku každou maličkost na kulackých usedlostech, aby pak všechno mohlo být převedeno do majetku kolchozu, tedy sám tento Jevsejev vzal sovětskou vládu zkrátka. Když totiž uviděl štůsek jakýchsi ženských či dámských drahocenností v domě Revuškinově, udělaly se mu chtivou radostí mžitky před očima a vzal si pro sebe dobrou polovinu hromádky, neboť podle jeho mínky byly tu všechny věci dvojmo, a tak z ženského inventáře nezbylo nic a stát byl zkrácen o částku rovnající se stu či dvěma stům rublů.

Tento ojedinělý případ v okrese byl později označen za přechmat a Jevsejev proslul jako přechmaták – na rozdíl od přehmatů, k nimž docházelo při kolektivizaci. Zde použiji příležitosti, abych objasnil pravý stav věcí: přehmaty při kolektivizaci se neděly šmahem všude, byla místa, kde nedošlo k závrati z úspěchů, a tam se linie strany nenarušila a nedoznala úchylky. Bohužel, takových míst bylo poskrovnu. V čem je však příčina toho, že někde dokázali prosazovat generální linii plynule a bez výkyvů?

Podle mého je touto příčinou samostatně přemýšlející hlava Kondrovova. Mnohé směrnice z okresu prostě neplnil.

„Tohle psal tlučhuba,“ říkal, když pročítal zvlášť důrazné směrnice, jako třeba „provést bez odkladu do deseti dnů“ apod. „Chce bejt slavnej jak nějakej spisovatel, aby moh říkat – já první mám socialismus pod střechou –, lotr jeden!“

Jiné směrnice naopak Kondrov plnil do puntíku.

„Todlencto sedí, to je revoluční,“ vyjadřoval se o listině, která šla k jádru věci. „Každý slovo ti v hlavě zasvítí, čteš, a jako kdybys pil vodu ze studánky. Takhle to umí sepsat jenom soudruh Stalin. To ty chlapi na okrese jistě jenom opsali z lejster, co dostali shora, a to, co jsem zahodil, to si vymysleli sami, aby se dělali chytrý.“

Kondrov si počínal beze strachu a sebemenších ohledů, ač mu z okresu neustále hrozili zvednutým prstem:

„Koukej, Kondrove, ať nám nezadržuješ chudinu, která se dere ke svý budoucnosti. Nasaď tempo na plný historický obrátky, ty nešťastnej nevěřící Tomáši!“

Ale Kondrov věděl, že tempo musí nasadit sama nemajetná třída, a nejen on ve svém smýšlení; kdežto ti z okresu pokládali své vlastní smýšlení za všeobecný zápal a vyrazili kupředu tak prudce, že už dávno zmizeli nemajetnému rolnictvu za polním obzorem.

Přesto však se Kondrov dopustil činu, který ho byl nedůstojný. Toho dne, kdy dostal do ruky Stalinův článek o závrati z úspěchů, přijel za ním v nějaké věci předseda okresního výkonného výboru. Kondrov v tu chvíli právě seděl na roubení studny a zalykal se nelíčenou radostí, nevěda, co by měl udělat dřív: zda se vyválet ve sněhu, nebo se okamžitě dát do sestrojování slunce; musel stůj co stůj a bez odkladu dát průchod radosti, které se dočkal.

„Co tu hulákáš?“ zeptal se ho předseda, jenž dosud netušil, co je v novinách. „Udělej mi desetiminutovku.“

A tu si Kondrov obalil pěst Pravdou a tou pěstí zasadil ránu rovnou předsedovi do ucha.

Až do západu nebeského slunce jsem se zdržoval v kolchoze a po libosti jsem si v něm prohlížel všechno, co za to stálo; poté jsem z kolchozu odešel. Kolchozní slunce ještě hotovo nebylo, ale doufal jsem, že je v noční tmě spatřím z nějakého stromu při cestě.

Asi po deseti verstách chůze jsem zahlédl vhodný strom a nedočkavě jsem na něj vylezl. Polovina okresu byla té začínající jarní noci v mém dohledu. V dalekých kolchozech svítila světla. Bylo slyšet, jak kdesi pracuje fukar, a odevšad se jako večerní klekání rozléhal známý štěkot hlídacích psů, pracujících pro komunismus stejně snaživě jako za kulaků pro kapitalismus. Našel jsem místo, kde ležel Dobrý počinek, ale tam svítila všeho všudy dvě světla a psí štěkot odtud slyšet nebylo.

Nechal jsem uplynout drahnou chvíli, uhnízděn na boční větvi stromu, a stále jsem hleděl na okolní zvolna tichnoucí kraj. Bezpočtu chladných hvězd svítilo z nebe do zemské tmy, v níž bez oddechu pracovali lidé, aby se nakonec zamysleli i nad osudem cizích planet; proto je kolchoz pro nebeskou hvězdu přijatelnější než vesnice soukromých hospodářů. Únavou jsem nenadále usnul a uplynula neurčitá doba, než jsem leknutím spadl, ale nezabil se. Od stromu uskočil neznámý člověk, uvolňuje mi místo pro pád; byl to zřejmě jeho hlas, co mě nahoře probudilo.

V hovoru s tímto mužem kráčel jsem za ním cestou, vzdalující se od Dobrého počinku. Chvílemi jsem se ohlížel zpět, leč stále marně. Muž o sobě tvrdil, že je bojovník s vedlejším nebezpečím a že prochází okresem z úředního pověření.

„Sbohem, Kondrove,“ ohlédl jsem se naposledy po Dobrém počinku.

Proti nám kráčeli nějací lidé, jednotlivě i ve skupinách – zřejmě má za kolchozních dob i širé pole jistou hustotu obyvatelstva.

„A jaké nebezpečí je vedlejší?“ zeptal jsem se toho, s nímž jsem měl společnou cestu. „Raději bys měl bojovat proti hlavnímu, ne?“

„Hlavní roste z vedlejšího,“ odvětil mi můj přítel pocestný. „Krom toho mi špatně slouží srdce, a proto mi dali na starost levičáctví jakožto pomocný rajón pro pravičáky. Ale hlavní nebezpečí, to je něco! Tam jsou staří zasloužilí byrokrati i všelijací liberální akcionáři a těm se musí dát jaksepatří na frak; a taky je to dobré pro sebevzdělání: kdopak ví, třeba ti pravičáci už jsou poslední úchylkáři, poslední duše, vyražené z kulaků!

Škoda, velká škoda, že mi to srdce nechce sloužit, jinak by mi dali na starost hlavní nebezpečí, a to bych si teprva prožíval naši drtivě krásnou dobu! Však je to radost i užitek srážet hřebínek pravičákům i levičákům a našim kulakům jaksepatří zatnout tipec!“

Prohlížel jsem si hovořícího. Věkem sice nebyl ještě stár, avšak jeho tvář a tělo byly už zřejmě opotřebovány diskusemi po celém okrese – vyhlížel jako umučená hodina.

Dýchal nerovnoměrně a zřídka, každou chvíli zapomínal, co chtěl říci, a asi se sotva kdy řádně najedl.

Když jsme překračovali obzor, usoudili jsme z bledého svitu na zemi, že za námi vyšel měsíc. Ohlédli jsme se.

Daleko v noční temnotě jsem spatřil žlutavý kotouč světla, jenž se vítězně prodíral okolní tmou.

„To v kolchoze rozsvítili slunce,“ řekl jsem.

„Může být,“ lhostejně přitakal bojovník s vedlejším nebezpečím. „Jenže pro měsíc, pro toho nohsleda slunce, je to tuze slabý konkurent. I nohsledem se musí umět být.“

Nocovali jsme v nějaké chaloupce, kterou jsme zahlédli stranou od hlavní silnice.

„Tady by se mělo zřídit agitační středisko,“ řekl mi za jitřního úsvitu můj přítel pocestný. „Co tu má ta chaloupka tak zbůhdarma stát, když je ještě tolika lidí, kteří tak málo vědí o zlatém gruntu všech gruntů, o naší ideologii.“

„To je pravda, na světě je ještě mnoho lidí chudých duchem,“ řekl jsem.

Celé dopoledne jsme pokračovali v cestě. Po vlhkých polích už tu a tam chodilo kolchozní členstvo v plném počtu a zkoušelo mezi prsty hlínu, má-li už jarní zralost.

Zatím jsme došli do vesnice Podzemky, ležící vskutku hodně hluboko ve žlabu. Lze to vysvětlit nedostatkem vody či jejím obtížným získáváním v náhorních vrstvách půdy.

Kolchozní a sovchozní vodohospodářství by se vůbec mělo stát významnou součástí naší pětiletky, neboť jak jsem zjistil, kvalita obdělané a využité půdy je nepřímo úměrná zásobám vody.

To znamená, že výše položené pozemky na vodních předělech, svou kvalitou obvykle nejhodnotnější a nejstrukturnější, bývají obdělány hůře a je jim věnována menší péče.

A je to koneckonců pochopitelné, neboť vodní předěly leží daleko od hospodářských základen, jež se vždycky tlačí k přírodním otevřeným vodním plochám či k podpovrchové vodě.

Viděl jsem v obilních oblastech nejméně sto velikých vesnic a všechny byly sehnány dolů k napajedlům – do údolí, úžlabin a jiných proláklin v zemské kůře.

Přitom žírné, nejtučnější pozemky jsou vzdálené a pusté.

Znamená to ročně obrovské, patrně stamiliónové ztráty pro naše hospodářství, neboť z pozemků na vodních předělech sklízíme jen nepatrnou část možné úrody.

Jak tedy tuto věc řešit? Tak, že budeme umisťovat kolchozy a zakládat kolchozní dvory přímo na vodních předělech, kde je půda nejúrodnější. A zásoby vody pro ně získávat hlubokými artéskými studnami. Navíc to bude znamenat i značné ozdravění vesnice. Nečistá břečka otevřených vodních ploch, z níž hasí svou žízeň četné zemědělské oblasti SSSR, ztratí tehdy svůj význam jako zdroj vodních zásob. Neboť hluboká voda z artéských studní je méně záludná, je chutnější a čistší než chlórovaná voda z vodovodu.

Když dnes člověk jde odlehlými oblastmi SSSR, vidí zdánlivě pustou neobydlenou zemi. To proto, že všechny obce se poschovávaly do různých zemských prohlubní; jinými slovy způsob osídlení naší země určily hydrologické podmínky. Půjdeme-li ještě dále, můžeme říci, že feudálně kapitalistické výrobní vztahy udržovaly vesnici u potoků a mokřin, nechávajíce úplně nebo částečně ležet ladem nejlepší a nejúrodnější suchá údolí. Z toho jasně vyplývá, že pro mnohé naše jižní, jihovýchodní a středoruské černozemní oblasti se socialismus musí projevit mimo jiné i jako voda na vodních předělech.

Proto se tedy vesnice, do níž jsme přišli, jmenovala Podzemka, což je jméno, jež by mohly nést tisíce dalších vesnic.

Bojovník proti vedlejšímu nebezpečí šel rovnou na místní sovět. Byl jsem zde svědkem počínání této zkušené hlavy, která uměla každou byrokratickou složitost obrátit ve srozumitelnou prostou pravdu.

„Copak že jste nám nedal vědět?“ zeptal se mého přítele tajemník sovětu. „Byli bysme pro vás poslali bryčku.“

„I nepovídej,“ odvětil bojovník. „Šetři si koně na setí, a ne pro mě.“

Na stěně v úřadovně sovětu visely četné tabulky a plakáty a mezi nimi jeden velký diagram, jenž ihned upoutal bystré oko bojovníka s nebezpečím. Diagram znázorňoval pevné termíny a názvy bojových kampaní: seřaďovací, pozemkově obhlížecí, vysvětlovací, potahovo-organizační, zkusmosecí, připravenostní, secí, kontrolní, plecí, sklizňové, účetně sklizňové, výkupní, dopravně obalové a strávnické.

Bojovník, nevěda, co si má myslet, usedl proti nemladému již a poněkud zakaboněnému předsedovi. Zajímalo ho, proč se sovět stará o to, aby lidé jedli chléb – cožpak na to sami nestačí nebo jsou natolik zaostalí, že budou odmítat řádně a včas se najíst?

„Ále, čerchmant se v nich vyznej,“ odpověděl předseda. „Třeba na něco dostanou dopal nebo jim kulaci něco nabulíkujou a oni přestanou jíst. A my nemůžem připustit, aby nám naši lidi zeslábli hladem.“

Načež tajemník podal ze svého místa další důkaz o tom, jak nezbytné je tvrdě trvat na provedení strávnické kampaně:

„Kdybyste to bral tak, to bysme nemuseli dělat ani plecí kampaň,“ pravil, „vždyť za stara chodily ženský taky samy plít proso, tak proč je teda dnes mobilizujem, co?“

„Protože vy jenom přikazujete věřit, že společné hospodaření je lepší než soukromé, ale proč je lepší, to už neukazujete, mladý muži,“ odpověděl můj přítel pocestný.

„Jakýpak ukazování, na to nemáme čas, socialismus nečeká!“ namítl tajemník.

„To se rozumí,“ ukončil řeč bojovník, „vy přece nebudete něco budovat nebo dobudovávat, vy to potřebujete mít nějak z krku a ulehnout k odpočinku uprostřed štěstí… Tady ho máte, to levičácké hurámládí!“ pravil pověřenec, teď už obrácen ke mně.

Předseda však byl jiného náhledu. Zamračeně předvídal, že život bude čím dál horší. Podle něho to vypadalo tak, že za chvíli se lidi budou na úřední pokyn muset krmit lžičkami, každé ráno budit a přemlouvat, aby byli ochotni zůstat naživu ještě dalších čtyřiadvacet hodin. S tajemníkem se však předseda neustále dohadoval a měl ho za zbabělce a pravičáka, přičemž současně zuřivě a z úřední moci popoháněl skupinu chuďasů-aktivistů kupředu, přes kolchoz ke komuně, aniž je nechal rozumem nebo citem celou věc pochopit.

Po nějaké chvíli se soudruh z okresu hlasitě rozesmál tak vyhrocené situaci, kdy levičák a pravičák sedí spolu v jedné místnosti a po celý čas se jakoby vzájemně tahají ze stejné kulacké propasti.

„Strávnická kampaň byla udička, na kterou jsem naráz chytil levého karase a pravou štiku,“ vysvětloval mi pocestný soudruh z okresu. „Budu tu muset nějaký den zůstat a tuhle drezúru mas jim vyhnat z hlavy.“

„Jenže ty s nimi hovoříš příliš mírnou řečí,“ pravil jsem. „Jaképak mládí a svěží pohled, když to levičáci ženou ke katastrofě! Nic se neboj a nešetři pravé ani levé.“

„Máš pravdu,“ zamyšleně souhlasil bojovník. „Vždyť nastanou-li těžkosti, levý hned poběží k pravému a bude volat – strejčínku, pomóc! A strejčínek zaduní mohutným basem a na nic se ohlížet nebude, holomek kulacká!“

Pocestný z okresu ještě chvíli přemítal v tichu stepního dne, který se již skláněl k večeru.

„Správně, správně: leví mluví diskantem, praví basem, kdežto skutečná revoluce, to je baryton, hlas génia a přesného motoru.“

Po těch slovech mě bojovník s vedlejším nebezpečím opustil a já jsem zamířil z Podzemky dále svou cestou, přestože nastával večer.

Nešel jsem však dlouho; dva neznámí inženýři jeli se šoférem v automobilu a nabídli mi, že mě dovezou do nejbližší obce. Asi půl hodiny jsme jeli klidně, potom však začalo v motoru něco tvrdě a rychle klepat, jako když se v prostoru válců zmítá kovový tvor. Spojka, brzda – a šofér vylezl ven zjistit závadu. Když odšrouboval matice, pokusili jsme se spojeným úsilím nadzvednout blok válců, jenže naše síly na tíhu nestačily a nadšení se nám nedostávalo. Náhodný pocestný, který nás pozoroval, kriticky poznamenal:

„Chybí vám síla i fortel. Běžte radši na Rukodělný Dvory, je to odtaď dvě versty, možná ani ne. A chtějte tam Grišku, ten vám tu mašinu spraví. Jináč s tím nehnete, na todle vy nejste stavěný.“

Abychom si nezadali, naslouchali jsme slovům pocestného mlčky, avšak brzy jsme si uvědomili, že bez onoho Grigorije ze Dvorů a bez koní jsme ztraceni, neboť už začínal padat soumrak.

Šel jsem tedy na samotu. V úvalu stála čtyři začouzená stavení, z každého komína stoupal jakýsi naftový dým a celou samotou se nesl zvuk kladiv. Podobalo se to spíše skupině kováren u cesty než osadě, a stavení, když jsem k nim došel blíže, neměla vůbec podobu obydlí, nýbrž dílen, a hořel v nich oheň, na němž se opracovává kov. Zpustlá pole okolo těchto dílen svědčila, že je osadníci neorají ani neosévají, ale věnují se řemeslu kovářskému, spojenému s nějakými celoročními pracemi strojními. Prudká vzdušná vlna mi náhle zasypala oči horkým pískem, sfouknutým z povrchu země, a hned poté se ozvala dělová rána. Nenadálým leknutím jsem se skrčil za lopuch a chvilku jsem čekal. Ze stavení sloužícího za dílnu vyšel naháč, černý a opálený, nikoli však sluncem, ale prací u ohně – a zvedl ohromný dřevěný roubík.

Byl to onen Grigorij, jehož jsme potřebovali. Právě vyzkoušel pevnost železné roury tím, že z ní vystřelil dřevěnou zátku: železná roura ležela ve výhni, uvnitř byla naplněna vodou a pracovala jako parní kotel – na tlak, dokud nevystřelila zátku z otvoru.

Grigorij šel se mnou a naložil s automobilem velmi jednoduše: vybral ze dvou válců součástky, které vypadaly jako rozsypaná ložiska, a spustil motor na dva válce.

„Můžeme jet,“ řekl nám Grigorij. „Jenomže ty dva prázdný válce mají teď břichabol, protože plyn a olej se v nich prohánějí sem tam.“

Jeli jsme na samotu. Pamatovala už dvě stě let, ale nikdy tu nestály víc než čtyři chalupy. Za dávných dob zde bývaly dílny na opravu formanských vozů, žebřiňáků a úřednických ekvipáží a teď se tu usadili bývalí partyzáni a demobilizovaní rudoarmejci, kdysi havíři, moskevští pouliční ševci a vesničtí hodináři, kteří svého času pro nedostatek materiálu vyráběli děvčatům korále.

„Vy jste jezdil s autem?“ zeptal se Grigorije jeden z původních pasažérů, inženýr.

„Kdepak bych ho vzal?!“ dotčeně se otázal Grigorij, jenž auto řídil.

„Že tak dobře řídíte.“

„Mám s motórem zapnutej i mozek a mašina mi sama řekne, co je jí sympatický; já ji jenom poslouchám a snažím se,“ vysvětloval Grigorij.

Na této samotě jsme zůstali na noc, protože Grigorij slíbil, že zhotoví součástky z kovu, který nikdy nepopraská a nerozdrolí se.

Ulehli jsme ke spánku na slámu nedaleko kůlny, v níž bylo uskladněno uhlí a vyřazené výrobky. Sotva jsme se však ponořili do chladivého spánku na čerstvém povětří, probudil nás silný potlesk a dlouhotrvající ovace. Kolem nás nebylo nic než tichá, širá step, a v jednom ze čtyř stavení hřmělo nadšení mas a střízlivě drnčelo sklo v otevřeném okně. Vstal jsem podrážděn tím, že můj spánek byl přerušen, přitom jsem se však tetelil zvědavou nedočkavostí.

„Ještě tam chybějí neurčitý výkřiky,“ zaslechl jsem uvažovat Grigorije v tichu, když ovace ustaly. „U lidí to jde vždycky pohromadě – tleskají a křičejí k tomu. Jináč to ani nejde. Když mám radost, tak do toho zapnu celej organismus.“

Nechápal jsem zhola nic, a vstoupil jsem proto do dílny. Na podlaze v místnosti stál přístroj na způsob brusu na nože a všelijaká ostří, měl však zvláštní nápadnou bednu a různé drobné detaily. Přístroj se zřejmě uváděl do pohybu šlapacím pedálem. Celý tento potleskový automat byl zhotoven zdejšími řemeslníky pro petropavlovský dramatický kroužek, jenž potřeboval do děje jedné hry pozdravný potlesk mas za scénou.

Vtom přišel jiný řemeslník, jménem Pavel, přezdívaný Pryncyp; v ruce držel kousek lesklého kovu.

„Co je to?“ zeptal jsem se Grigorije.

„Děláme z toho detektory.“

„A máte hodně objednávek?“

„Tisícovky. V našich dědinách si lidi na muziku náramně potrpějí, a na předměstích ještě víc. Myslím, že dál do stepi se rádio ani nedostane, protože v našem okrese je antén víc jak stromů a celou vlnu stáhnou k zemi.“

Poté všichni zasedli k večeři; bylo jich sedm a všichni si byli navzájem v něčem podobni. Stůl stál pod klenbou začouzeného jediného stromu na konci dvora; nad stolem visel, zavěšen na stromě, železný lustr s desíti pětisvíčkovými žárovkami, jimž elektřinu dodával akumulátor, umístěný na půdě. Na stole stála pro zvýšení chuti k jídlu kytice polního kvítí z plechu, vetknutá do sklenice, a dvě ocelorytiny s milostnými náměty.

Po vydatné večeři, jež měla nasytit bohatýrská těla stepních řemeslníků, se předčítaly nahlas noviny. Četl Grigorij, ostatní vážně naslouchali a nelíčenými poznámkami četbu komentovali.

„Naše pohraniční stráž zadržela polského špióna Zluczkowského,“ četl Grigorij.

„Jen ať ho zmáčknou,“ rozhodli posluchači o osudu špiónově.

„V Baku byl zahájen provoz v novém velikém závodě na výrobu strojních olejů.“

„Stroje mazání potřebujou víc jak co jinšího,“ schválili věc řemeslníci, plni sympatií ke strojům.

„Kamčatská kožešinová expedice státního obchodu zdraví proletariát Sovětského svazu.“

Teď všichni posluchači mlčky sklonili hlavy, opětujíce pozdrav.

„Nedaleko Ašchabádu bylo cítit slabé otřesy půdy. Ve vesnici Ismidie byl zničen jeden dům.“

„To nemá bejt – lidi pracujou, a nějakej takovej čerchmant je z toho vytrhuje.“

Ti lidé to brali velmi vážně. Bylo patrno, že události prožívají citem, nejen vnímají sluchem, že si je nejen představují, ale hloubají nad nimi, a za lehké práce mozku dopřávají odpočinek svému těžkému tělu.

Po večeři se Grigorij dal do vyrábění součástek pro motor našeho automobilu. Podle jeho systému měly být nyní součástky pevnější, než byly předtím, neboť Grigorij je hodlal udělat nikoli z jednoho kusu bronzu, nýbrž z drobných kousků.

„Už jsi viděl domy z jednoho kamene?“ zeptal se mě.

„Neviděl,“ odvětil jsem po pravdě.

„Proto taky stojejí sto let a proto vydržejí bouřky, žár, deště i otřesy. Svařím ti ty vložky ze zrnek a kousků jako cihlovej dům a budeš jezdit jako pánbu. Mitriji, nasekej mi bronz na drobno.“

Dimitrij začal rozsekávat kousek bronzu.

„Počkej,“ napadlo něco Grigorije. „Stát vydává za bronz peníze a platí organizace. Nasekej mi to ze starej ch součástek.“

Tak se stalo.

Grigorij ještě nebyl se svou prací u konce, když se ze stepní tmy náhle vynořil tajemný, bezradný jezdec a zastavil koně před dílnou. Byl to Grigorijův přítel komsomolec ze vzdálené osady.

„Gríšo, táhne k nám Pánbůh, a náš pop a svíčkový báby už zpívají hosana a jemu svítí okolo hlavy světlo! Pojeď honem se mnou, sedni si dozadu na koně.“

„Zapni motor a probuď šoféra,“ pravil mi Grigorij.

Šoféra jsem probudil, ale inženýři zmožení únavou jet odmítli.

Po chvilce už jsme ujížděli ze samoty na dvou válcích zabránit příchodu Boha do vsi, a za námi cválal komsomolec na koni.

Dojeli jsme dříve než Bůh, neboť ten ještě do vsi nedorazil a zvolna se pohyboval po obzoru, obklopen zástupem starých lidí; kol jeho hlavy vskutku svítila bledavá svatozář. Přidali jsme plyn a za nepravidelných výbuchů ve válcích jsme dojeli Boha Otce a jeho věřící.

Staroch šel po zemi, oděn v režné plátno, a šel bos a pln majestátu. Plnovous, jasné oči a dobrotivá tvář staršího člověka byly na pohled spolehlivými příznaky Boha Otce. Kolem rozevlátých vlasů na hlavě mu svítil kroužek světla. Jakmile Bůh Otec spatřil automobil, vypustil z ruky černoocasého holuba, který měl představovat Ducha svatého; holub však nejevil chuť opustit svého živitele, a Grigorij proto divoce zatroubil, načež se pták vznesl stranou a do dáli. Za to jsme dostali ze zástupu kamenem, který rozbil sklo pravého reflektoru.

Nato si Grigorij přesedl na šoférovo sedadlo a pravil:

„Velectění páni sousedi a sousedky! (V osadách na jihu si lidé potrpí na starosvětsky obřadná oslovení.) Bůh Otec je už znaven tíhou lidských hříchů i pěším putováním po cestách zemských. Přijeli jsme sem s automobilem a ďábel v něm ukrytý bude teď Bohu sloužit. Tak nasedat, Pane Bože!“

„Tuze rád, chlapče zlatej,“ souhlasil Bůh Otec, který nás zblízka sledoval.

Byl usazen na zadní sedadlo, vedle něho si sedl Grigorij a šofér přizpůsobil rychlost vozu krokům starých lidí, kteří běželi vzadu.

Nad námi plynula noc; hluboká příroda plná hvězd existovala kolem nás, aniž brala na vědomí drobné lidské příhody. V osadě se už rozkřiklo, že se blíží ten, jenž podruhé sestoupil na zem k lidem, a vesnický hlídač rozhoupal hlavní zvon s malými přívěsnými zvonky a vyzváněl velikonoční díkůvzdání.

V šoférově bočním zrcátku se po celý čas odráželo světlo Boha vzadu, v jednu chvíli však náhle pohaslo; nemohl jsem se otočit, protože jsem na pokyn šoférův čerpal vzduch do benzínové nádrže, ale pak se zrcátko opět zalesklo božskou září a já jsem se uklidnil.

U vchodu do chrámu ležel tváří k zemi pop a vedle něho všichni ti, kteří i dříve vzhlíželi k Bohu. Opodál stála skupina komsomolců, traktoristů a vesnické chasy a všichni se srdnatě usmívali, jako by ani nenadcházel konec světa. Jeden rolník, muž zralého věku, ke mně přistoupil, zmítán pochybnostmi:

„Tak je to teda pravda, soudruhu, že Pánbu byl celej čas pryč, a teďkon přišel, když je tu houbec platnej?“

Nevyvracel jsem mu jeho názor slovy, poněvadž Bůh Otec tu fakticky byl.

Vtom boží světlo opět pohaslo. Pop zvedl zrak a pravil:

„Kdepak je jářku bóží světlo, co jsem tu před malinkou chvilkou viděl?“

„Hnedky to bude,“ pravil na to Bůh. Avšak světlo nad jeho hlavou nevzcházelo.

„Ukaž, já ti to zapnu,“ navrhl Grigorij, „ty se s tím budeš nimrat a ještě přijdeš o všecku vážnost.“

Vykasal Bohu jeho režný šat, chvíli mu šátral rukama po hrudi, až se světlo znovu rozsvítilo.

„Máš uvolněný svorky na baterii,“ sdělil mu Grigorij tiše.

„Já vím,“ přisvědčil Hospodin. „Pár šroubků a matiček by to spravilo, ale kdepak je tady ve stepi vemu?“

Po návštěvě chrámu jsme odvezli Boha do čítárny. Bylo to přání Grigorijovo a Bůh s tím byl svolný. Grigorij kul svůj plán: v této bohaté vesnici nevěřil skoro nikdo na rádio; bylo tu pokládáno za gramofon, a Grigorij potřeboval Boha jako technický důkaz. V čítárně bylo lidí plno, tím spíš, že přijížděl Bůh.

Jenže v reproduktoru byl vybitý akumulátor a Grigorij o tom věděl, a Pánubohu visela kolem krku čerstvá baterie článků. Grigorij tedy postavil Boha kousek od reproduktoru a připojil ho dráty k aparátu. Rádio, živeno silnější stravou, promluvilo silným basem, zato však světlo kolem boží hlavy pohaslo.

„Teď už věříte na rádio?“ otázal se Grigorij shromážděných lidí o přestávce, když se v Moskvě připravoval orchestr.

„Věříme,“ odvětili shromáždění. „Věříme i na Pánaboha i na tu uřvanou bedýnku.“

„A na co nevěříte?“ vyzvídal Grigorij.

„Na gramofon nevěříme,“ sdělilo mu shromáždění.

„No to jste tomu dali,“ rozhněval se Grigorij. „A když vám uděláme gramofon, budete na něj věřit?“

„Poslechnem si ho. Nejprva si ho poslechnem, ale s tím věřením počkáme.“

„A co když vám teď Boha vezmu?“

Shromáždění se nad tím nijak zvlášť nepozastavilo.

„No co se dá dělat,“ odpověděl za všechny nemajetný rolník Jevsej, který četl ústřední tisk. „Místo jednoho Boha nás bude obletovat deset neznabohů. To víš, Griško, čím míň věříš, tím víc si tě hledějí a tím víc ti platějí.“

O půlnoci nastal čas k rozchodu, ale nikdo se neměl k tomu, vzít Boha na večeři a na nocleh do své chalupy. Vesničané žádali, aby sovět určil Pánubohu střídu od souseda k sousedovi, neboť neorganizovaně Boha mít nechtěli.

„Tak si ho vem ty, Štěpáne,“ řekl Jevsej sousedovi, „chalupu máš novou, místa habaděj, nějak se tam srovnáte.“

„Co bys eště nechtěl,“ utrhl se Štěpán. „Já jsem předevčírem vozil zadarmo klády na novej most.“

Bůh už byl hladový a zkřehlý z nočního chladu, který vnikal okny do čítárny.

Nakonec se nad ním ustrnul komsomolec, ten, co přijel za námi na samotu, a pozval starocha do své chaloupky, kde žil sám s chudou matkou.

Grigorij, dopálen na takové náboženství, odvezl Boha k sobě na samotu, s ohledem na jeho stáří. Tam se Bůh najedl, vyspal a příštího dne se zařadil mezi ostatní jako pomocný kovářský dělník. Vyšlo totiž najevo, že je to topič-fluktuant z astrachaňské elektrárny, který se vydal na cesty v podobě Boha Otce, aby hlásal svátost kolchozního života a hledal si čestné štěstí někde v kolchoze.

„Jak tě ještě jednou chytnu, nepřej si mě!“ slíbil mu Grigorij. „Zůstaň si tady a dělej pořádnou práci. Tluč kladivem, a ne hubou.“

Bůh byl spokojen a zůstal – byla v něm přece jen duše topiče a proletáře a ta duše žila a myslela si: však kulak nebo jinej buržuj by Pánaboha dělat nemoh, protože je trulant a nevyzná se v elektrice.

Nemělo však smyslu, aby člověk s takovými technickými schopnostmi, jaké měl Grigorij Michajlovič Skrynko, seděl na samotě a střílel z trub dřevěnými zátkami, a také pro stát to bylo škoda. Nazítří jsem to Grigorijovi řekl. Vyslechl mě a pak mi ukázal úřední listiny z okresu, jimiž byl jmenován ředitelem strojně traktorové stanice se šedesáti těžkými traktory; počáteční základnou této stanice se prozatím stávala právě tato dílenská osada, kde nyní Grigorij žil. Stroje a zařízení pro STS měly přijít do jednoho až dvou týdnů.

To bylo skvělé. Vždyť v celém okolním kraji nebylo lepšího organizátora a přítele strojů. Kromě toho jedině v případě náhlé Grigorijovy smrti se mohlo stát, že by plán STS nebyl splněn, pokud však Grigorij zůstane naživu, bude tento plán zcela určitě překročen nejméně o sto procent, neboť u něho se traktory nejen na chvíli nezastaví, ale on donutí stroj, aby jezdil třeba na jeden válec, jen aby nepromrhal jedinou jarní chvilku.

„Ale že bych byl spokojen, to nejsem,“ řekl mi Grigorij Skrynko. „Jenom co trochu projezdím cestu generální linii a ukážu všem středňákům, jak má vypadat skutečnej kolchoz a co je to jaro za volantem na traktoru, a potom tradá študovat – už mi to jde na nervy.“

„Co ti jde na nervy?“

„Ále ta zaostalost. Co s traktorama, který mají dvanáct, dvacet nebo šedesát koní? To je vejkon leda pro ty mrzáky kapitalistický. My potřebujem mašiny, co mají dvě stě koní, aby uháněly na šesti širokejch kolech, né aby v nich vrčel éroplán, ale aby v nich dejchal klidnej naftovej dýzl nebo plynová turbína. Tak si představuju sovětskej traktor, a ne jako nějaký fordovský prdítko.“

„Možná že máš pravdu, ale jak to chceš dokázat?“

„Vyštuduju na profesora pohonnejch motorů a pak to dokážu.“

A je docela dobře možné, že za takové tři, čtyři nebo pět let začnou u nás mizet fordsonovské škrabky a objevovat se mohutné agregáty o dvou stech koních konstrukce profesora G. M. Skrynka.

„Co mě čeká dál na mé cestě?“ otázal jsem se Grigorije.

„Kolchoz Bez kulaka,“ řekl Grigorij. „Předseduje tam můj bratranec Seňka Bubák, řekni mu, žes u mě byl. A ještě dál bude Druhé Veselíčko, tam mě taky znají, tak jim vyřiď pozdravení.“

Vydal jsem se do jmenovaného kolchozu, avšak pro noční tmu jsem už nedosáhl místa určení a dorazil jsem tam až nazítří zrána.

U vchodu do kolchozu visela tabule s názvem tohoto kolektivního zemědělského podniku a pod tabulí na plechové desce byl zachycen plán práce a třídní složení kolchozu:

„48 chudých rolníků, 11 podruhů, 73 středňáci, 2 učitelé aj. = jedna žena s osiřelými dětmi.

Kolchoz Bez kulaka existuje od srpna 1929, přičemž v roce 1928 bylo při samostatném hospodaření nynějšími členy kolchozu oseto jen 182 hektary ozimů, zatímco kolchoz má oseto 232 hektary ozimů; v jařinách hodlá kolchoz zvýšit osevní plochu jedenapůlkrát oproti tomu, co seli nynější členové, když byli soukromě hospodařícími rolníky. Jaká konkrétní síla způsobila zvýšení produktivity spojených hospodářství chudých a středních rolníků?“

Nevěděl jsem to, a proto jsem se na to šel zeptat Semjona Bubáka. Semjon, přezdívaný Bubák, mě překvapil svou zamračenou tváří a řezavým hlasem, který vycházel z hlubin jeho neustále ztrápeného srdce.

„Na to ti nemůžu odpovědít,“ řekl mi, „protože pro nás taková otázka neexistuje, nám je to jasný samo od sebe.“

„Máte asi traktory nebo vám pomáhala traktorová stanice, ne?“

„Nemáme eště ani jedno, ani druhý.“

„A co tedy máte?“

„To, co ty nemáš – nekladem si žádný otázky.“

„A jak to, že rolníci začali osívat větší plochu?“

„Copak si zakládali kolchoz proto, aby jim tu rostlo buřání?“

„Obcházíš mou otázku – já se tě přece ptám po dobrém.“

„Nic neobcházím,“ sdělil mi Bubák. „Podle tebe by to teda mělo dopadnout tak, že lidi se jako dali do kupy, mají stejnej plán a cíl, a sotva začnou dělat, jde to s nima zničehonic od deseti k pěti, že jo? To je přeci hrozný pomyšlení, a tak to ani bejt nemůže! Tak může přemejšlet jenom člověk, kterej buď nemá zdravej rozum, nebo je plnej zloby.“

„Vidíš, a já tak někdy přemýšlím.“

„No jo, jenomže tobě chybí to pravý kolchozní cejtění a třídní nutkání, každej holt neumí držet krok s revolucí. Kdo to cejtění, nebo aspoň to nutkání má, ten má i zdravej rozum, a kdo ho nemá, tomu zvostanou jenom votázky a zlost.“

Sklonil jsem hlavu. Bylo to přibližně pravda. Zdržel jsem se v kolchoze několik dnů, ač jsem obzvláštní důvěru k Semjonu Bubákovi nepociťoval. Bubák se mnou také už víckrát neztratil slovo, neboť vůbec bez potřeby s nikým nezaváděl řeč, ač jinak to byl člověk zdvořilý, který kolem sebe šířil klid, pramenící z jakési trvalé podmračené soustředěnosti. Potom již jsem byl pouhým svědkem některých událostí.

V této vesnici byla asi čtvrtina obyvatelstva v kolchoze. Ostatní rolníci se po celý čas užírali pochybnostmi, zda vstoupit, nebo zda počkat. Jak to ten Bubák dělal, to mi zůstalo záhadou, ale v životě jsem nepotkal takového kolchozního organizátora.

Jednoho dne za ním přišli čtyři chudí rolníci – všichni dohromady měli jednu přihlášku –, a že chtějí do kolchozu. Každý je ve vsi dobře znal, jen s jejich pracovitostí to bylo všelijaké, neboť se už dávno vzdali vší naděje, že naleznou cestu k lepšímu živobytí. A tato jejich malomyslnost asi Bubáka zlobila, protože cesta pro chudý lid byla již otevřená.

„Copak si myslíte,“ nevrle se na ně obořil, „máte vy vůbec všech pět pohromadě? Myslíte si, že v kolchoze vám bude lehko?“

„No kapku lehčejc nám přeci jenom bude, Semjone Jefimyči,“ odvětili chudí rolníci.

„Na lidský řeči nic nedejte,“ zamračeně vysvětloval Bubák. „V kolchoze je samá práce, starosti, povinnosti a musí se tam poslouchat – a to není nic pro vás.“

„Tak co teda máme dělat, Semjone Jefimyči?“

„Seďte, kde sedíte, na svejch chalupách, a nelezte do žádnýho chomoutu.“

Chuďasové zaraženě od Bubáka odcházeli; ale někteří ho šeptem měli za tajného náhončího kulaků.

Středňáci se obvykle přicházeli do kolchozu zapsat jednotlivě. Podávali přihlášku beze slova a s vráskou na čele, která se jim vrývala do hlavy už od zimy.

„Zapiš nás taky, Semjone Jefimyči, však nejsem z kamene.“

„A z čehopak?“ ptal se Bubák.

„Já jsem z měkkýho matriálu. Vidím přeci, jak si stojíte, zato u sebe nevidím nic – u mě je to den ze dne stejný, jako by to tak už mělo bejt navěky.“

„Aha, tak ty by ses rád u nás zedřel, co?“ kladl Bubák skleslým hlasem pochybovačnou otázku. „Ty chceš mít na čele eště i druhou vrásku, co?“

„I třeba jo, Semjone Jefimyči.“

„Třeba jo? Tak to né, to si to zas vem nazpátek, mučedníky my nepotřebujem. To radši trp ještě nějakej čas na svým, a až dotrpíš, potom zas přijď.“

Dospěl jsem k názoru, že Bubák nepřijímá soukromě hospodařící rolníky záměrně, aby vytáhl kolchoz takto izolovaně až k blahobytu. Avšak většina soukromě hospodařících rolníků smýšlela jinak – cítila k Bubákovi hlubokou úctu.

„Nejprv jsme si taky mysleli, že je snad nakalenej nebo načisto praštěnej, a teprva pak jsme přišli na to, že je to správnej chlap,“ vysvětloval mi chudý rolník Astapov, kterého Bubák už několikrát odmítl přijmout do kolchozu.

Dozvěděl jsem se, že i loňského roku zakládal Bubák kolchoz s krajní neochotou, odklady a průtahy, takže chudinu rozhodnutou již pro kolchoz těmito vyčkávacími manévry neobyčejně vyprovokoval. Do kolchozu se lidé začali přímo hrnout, až u jeho dveří nastala hotová tlačenice, neboť Bubák dokázal obestřít kolchoz jakýmsi velikým tajemnem a šířil v lidech pocit, že nejsou hodni stát se jeho členy. Přitom však nijak nechytračil, nepolitikařil, nedával žádné závazky a záruky o krásném živobytí, a jako první ze všech kolchozních aktivistů, co jsem jich znal, měl odvahu zamračeně povědět kolchozníkům, že je zpočátku nečeká nic než různice a nezdary, nepořádek a bída s nouzí; a ta bída že bude trpčí, než jaká bývá v jedné chalupě, a vypořádat se s ní bude taky těžší než samostatnému hospodáři, zato však až se kolchoz postaví na nohy, pak bude po bídě jednou provždy. To však neříkal nahlas, to si jen v skrytu duše myslel – nahlas říkal něco jiného.

„Ale třeba nám pak bude dobře, ne?“ nesměle se ho tázali první kolchozníci.

„Nevím,“ upřímně jim odpovídal Bubák. „To nezáleží na mě, ale na vás. Pomáhat vám budu, kulaka do kolchozu nepustím, ale živit se a starat o svý lepší, to už musíte sami. Nemyslete si, že jenom sovětská vláda potřebuje váš kolchoz – sovětská vláda byla i bez chleba živa – kolchoz potřebujete vy, né ona.“

„Nestraš,“ lekali se první kolchozníci. „Dyť jsme přeci slyšeli, že kolchoz je sovětské vládě zrovna po chuti!“

„No a proč né? Proč by jí neměl bejt po chuti? Však sovětská vláda je vláda pro chudý lidi, jako jste vy, a tak co dělá dobře vám, to jde i jí k duhu.“

A tak jen stěží a na nátlak několika nemajetných rolníků byl kolchoz Bez kulaka založen.

Semjon Bubák vskutku nikoho neoklamal a v prvních zmatených dobách organizovanosti se měli kolchozníci co ohánět. Semjon chodil za těchto perných dnů mezi nimi a říkal:

„Tak kdo chce vyškrtnout, co?“ Ale nikdo se nehlásil.

Teprve o mnoho později, až v zimě, vystoupil z kolchozu jeden člověk, který se holedbal tím, že je státně uznávaný podruh.

„Toto není nic pro mě,“ pravil Bubákovi, „strava nic nevydá, člověk aby dělal od slunka do slunka, na nic nezapomněl – to já radši budu podruhem dál a jsem na tom líp.“

„Jenom si jdi,“ odpověděl mu Bubák. „Oni z nás ti kulacký chrapouni nenadělali jenom samý bolševiky, ale taky věčný otroky, jako jsi ty. Jdi si třeba k čerchmantu.“

Avšak po podzimním setí přijal Bubák do kolchozu asi deset hospodářství, nejdřív s nimi však měl vážnou řeč. Napsal jsem „přijal“, což arci neznamená, že Bubák rozhodoval o všech kolchozních věcech sám, naopak, nerad se zabýval čímkoliv kromě skutečné práce, jako třeba orání. Jenže kolchozníci sami nepodnikli jediný krok, dokud se s ním neporadili. Jestliže neříkal nic, uhodli družstevníci i tehdy, co si asi myslí, a podle toho pak činili svá rozhodnutí. Po vytřídění osiva a přípravách k setí přijal Bubák ještě asi pět hospodářství. Tímto způsobem přijímání naladil celou soukromě hospodařící část obce tak, že většina už bušila na vrata kolchozu. Bubák však nikoho nepřijal, dokud kolchoz nemohl předložit přesvědčivá fakta a dokud nedosáhl takových pracovních výsledků, jež by mohly být jasným a prostým důkazem o výhodách společného hospodaření na poli. Proto dalších deset hospodářství přijal až po podzimním setí, jež prý probíhalo tak, že soukromí rolníci stáli podél kolchozního lánu a plakali, jako by přihlíželi něčemu dojemnému.

Po přípravách k jarnímu setí se rovněž konalo přijímání nových členů, a až uplyne jaro, pak už se snad Bubák obměkčí a pustí do kolchozu všechny chudé a střední rolníky. Bubák se zřejmě řídil pravidlem, že čím více bude sám kolchoz dokazovat své oprávnění (fakticky, tj. hmatatelně dokazovat), tím více se bude rozrůstat o nové členy. Bubák nedopustil, aby lidé sami sobě něco nalhávali.

Tato politika v podstatě nedovolovala chudině a lepší části středňáků projevit vlastní aktivitu. Tato politika, která se poněkud blížila samovolnému vývoji událostí, mohla odzbrojit revoluční síly vesnice, a proto po nějakém čase dal okres se vší vážností a důrazem Bubákovi najevo, že i když je on sám hrdina a milý člověk, jeho politika značně zavání politikou kulackou; Bubák se nejdříve urazil, ale nakonec přece jen kritiku okresu uznal, protože rozumu a kázně v něm bylo víc než selského sobectví.

Měl jsem tehdy zvláštní pocit, když jsem viděl a slyšel, jak soukromí hospodáři, kteří nebyli přijati do kolchozu, jej přesto milují a pečují o něj. Jeden střední rolník, přezdívaný Puclík, chtěl například založit skupinu kolchozních kandidátů, aby si zajistil přednostní pořadí pro vstup do kolchozu. Bubák si však takové mlhavé členství zapověděl a dovolil Puclíkovi založit jen sdružení pro společné obdělávání půdy. Puclík je tedy založil, na Bubáka měl notně spadeno, a když si přihnul, chodil po vsi a zpíval:

Jó, v kolchoze, tam se žije
jako někde v ráji,
tam se víno, pivo pije,
tam se, pane, mají!

Když pak Puclík došel až ke kolchozní správě, dlouho se dožadoval, aby Bubák vyšel ven, že se chce ještě jednou podívat na velkého člověka.

Vliv kolchozu se již uplatňoval v různých oblastech denního života i pracovních zvyklostí soukromých hospodářů. Každý soukromník se nyní hleděl otáčet na svém dvoře v rytmu kolchozního zvonění, jež se neslo celou vesnicí. Nedalo mu to jaksi, aby ležel doma za pecí, když se v kolchoze všichni tuží. Zvláště ženská složka soukromě hospodařících dostávala co proto. Mužští okoukli, jak to v kolchoze chodí, a teď obcházeli své hospodářství a jen ohrnovali nos.

„Marfušo, slyšíš, Marfušo!“ oslovoval manžel s přemáháním svou ženu, jež právě dojila krávu. „Že si neuvážeš tu oháňku krávě k noze? Co tě to hovado má co tlouct po hubě? Zajdi si aspoň jednou na kolchozní statky, ať vidíš, jak tam členky dojejí.“

Jiný hospodář spal celou noc při otevřeném okně, protože v kolchoze lidé také spali na čerstvém povětří. Třetí si zase předplácel hned dvoje noviny, neboť v kolchoze připadaly jedny noviny na každou dospělou hlavu.

Také jsem si všiml, že kolchozní děvy mají mezi mládenci ze soukromých dvorů nejvyšší kurs. Připadaly jim lákavější a uvědomělejší, a navíc udávaly tón v módě jako nějaké socialistické Pařížanky uprostřed feudální zaostalosti.

Děvčata ze samostatně hospodařících rodin se při pohledu na mladé kolchoznice rozhodla, že si přestanou bílit tváře, tj. třít si je o bílé stěny, neboť ani jediná kolchoznice si nemalovala obličej šminkou.

A tak ve všech vznikla veliká touha vstoupit do kolchozu a zasloužil se o to Bubák, a bez zvláštního halasu. Ba co víc, viděl jsem lidi, kteří sem přibyli z okolních obcí zřejmě s nadějí, že se jim podaří svézt svou vesnici s kolchozem Bubákovým.

„No dělejte, jak myslíte, když máte málo svejch starostí,“ říkal Bubák takovým návštěvníkům. „Ale ne abyste pak lezli ke křížku.“

„Ty jsi ale pěknej grobián,“ říkali přivandrovalí. „Tak ty můžeš mít kolchoz a oblizovat smetánku, a my se máme držet jenom vlastního plotu a žvejkat černej chleba se solí, co?“

„Jářku, jenom do toho, když umíte bejt s bídou jedna ruka.“

„A copak u vás v kolchoze je nějaká bída?“

Bída snad v kolchoze nebyla, ale sotva kdo tu už pamatoval, co je to klid. Samostatní hospodáři však přesto věřili, že v kolchoze přibývá každým dnem po kapce lepšího života, zatímco u nich je této vláhy poskrovnu a pořád stejně.

Bubák si spočítal, že o spolku s okolními kolchozy začne uvažovat, až už nebude vyhnutí, například až tu bude strojně traktorová stanice, až se bude provádět pozemková reforma nebo vyhlašovat boj neuvědomělým užitečným škůdcům, a při jiných velkých hospodářských kampaních.

Byl jsem nadmíru zvědav, jak dokázal tento zakaboněný vůdce chudinského hnutí za chléb a světlo rozdělit v kolchoze práci a potraviny.

V této věci se projevil jako hamoun a držgrešle. Veškeré kolchozní členstvo rozdělil na dvě skupiny – na lidi do dvaceti let (mládence i dívky) a na lidi přes dvacet let.

Přitom mladá generace (do dvaceti let) se dělila ještě na několik podskupin: věk kojenecký, věk dětský, věk dospívající a pracující mládež od 15 do 20 let. Pro všechnu tuto mládežnickou část kolchozu byly příděly stanoveny jako v komuně, bez jakýchkoli rozdílů a bez přihlédnutí ke společenskému užitku práce (bral se v potaz jedině věkový rozdíl, například mezi kojencem a sedmnáctiletým mladíkem, který již pracoval, apod.) Pro členy starší dvaceti let se naturální a peněžní odměny přidělovaly podle úkolu. V hospodářském plánu kolchozu byla zaznamenána a schválena tato ustanovení: „Celý důchod kolchozu Bez kulaka, po odečtení amortizace, daní, nákladů na dobytek, pojištění apod., se dělí počtem strávníků; strávníci do dvaceti let dostávají svou část důchodu celou, a lidé přes dvacet let dostávají jenom polovičku svého dílu a z této poloviny důchodu na hlavu se pak vypočítává úkolová sazba každého člena nad dvacet let. Druhá polovina důchodu staršího členstva na hlavu za minulý hospodářský rok se dělí takto: čtvrtina jde na vydatnější stravu a oblečení mladého pokolení, tj. těch pod dvacet let, dvě čtvrtiny na hospodářský rozvoj kolektivu a poslední čtvrtina do rezervního, nedotknutelného fondu a rovněž na pomoc industrializaci státu.“

Je jasné, že Bubák na mladou krev velice spoléhal a zapřáhl všechny dospělé, zkažené již bývalým imperialismem, aby pracovali na tuto živou budoucnost.

Bubák věděl, že dnešní mládež už bude žít v komuně a žádné úkolové sazby už nebude potřebovat. Ostatně mládež je nepotřebovala ani dnes: dověděl jsem se, že kolchozníci ve věku od 15 do 20 let prý pracují na plné obrátky a nepotřebují žádný poháněcí systém; jediné, co potřebují, je pracovní zaškolení. Tento obraz pracovního úsilí mládeže se stal v naší zemi zjevem zcela běžným, neboť sovětské mládí nezná důvod, proč by se mělo práci vyhýbat, leda když se přepracuje nebo zamiluje.

Pracovní plán se zde sestavoval na každých deset dní. Podle tohoto celkového dekádního plánu se každému členu kolchozu vystavovala osobní karta, na níž byl vyznačen rozsah práce, počet hodin k jejímu splnění a úkolová sazba. Na těchto individuálních plánech se zaznamenávaly povinnosti každého člena pro jeden, dva a někdy i tři dny.

Celý plánovací a operativní aparát kolchozu se skládal z Bubáka a jeho zástupce, bývalého podruha Silajlova; ale i tito dva měli své osobní karty na normální práci, kdežto plánováním práce a správou kolchozu se zabývali po večerech nebo časně ráno.

Jako nová zařízení měl kolchoz mateřskou školku s jeslemi a Dům družstevníka, spravovaný dvěma učiteli, kteří byli sice členy kolchozu, byli však osvobozeni od všech zemědělských prací a dostávali příděly, jako by jim bylo méně než dvacet let. Tato skutečnost byla důkazem Bubákovy hluboké prozíravosti a taktu; jinak to byl skrblík a bezohledný tvrďas. Tato jeho vlastnost se odrazila jak v kolchozním plánu, tak v celkovém vzhledu kolchozníků, kteří chodili oblečeni špatně a vypadali vyhuble a udřeně.

Zato mladá kolchozní chasa skýtala docela jiný pohled – děvčata krev a mléko, chlapci jako jedle, a všichni velmi pěkně oblečeni – však nadarmo neudávala kolchozní děvčata všem ostatním dívkám ve vsi v módě tón. Po této stránce zase Bubák ničeho nelitoval; nebylo mu zatěžko zajet osobně do města nakoupit textilie pro mládež, a jako poradce si s sebou brával jednoho mládence a jednu dívku.

Za mého pobytu v kolchoze podnikl Bubák jeden neobyčejně správný a iniciativní čin: vyzval jménem kolchozu k soutěži veškeré místní soukromě hospodařící rolníky, kteří si přáli vstoupit do kolchozu. Předmětem jejich soutěžení měly být všechny obvyklé články jarního setí: osivo, osevní plocha na hlavu a koně, termín atd. Soutěžní cena byla stanovena tak, že vyhrají-li soukromě hospodařící nad kolchozem, nebo nezůstanou-li alespoň daleko za ním, přijme Bubák všechny soutěžící soukromé hospodáře do kolchozu; jestliže prohrají, budou muset počkat do podzimu.

Hospodáři Bubákovu výzvu přijali.

„To je, pane, podšívka, ale my mu ukážeme, co dovedem,“ říkali někteří z nich, aby si dodali kuráže k tvrdé dřině, která je čekala.

„Zkusíme to. Třeba to dokážem.“

„To sotva. Ten bude celý noci na nohách.“

„Kdyby jenom to! Horší je, že i druzí budou co nevidět skákat podle jeho noty.“

„Hledí jak svatá Nermuť, ale jak se dá do díla, tak všecko jenom lítá.“

„No ale my taky nejsme žádný slejškové.“

„Ten nám dává zabrat. Bejt to ženská, řeknu, že zná nějaký čáry a zaříkání, ale chlap? Ten když přijde do jeslí, tak prej ani děti nepláčou.“

„A co teda dělají?“

„I pámbu ví. Třeba jsou z něj celý uvědomělý.“

„Toho nám byl čert dlužen. A máš ho na krku na celej život jako svou starou.“

„To je až s podivem!“ vyjádřil se takřka vědecky jeden chlapík ze soukromého dvora.

Nevím, jak dopadla tato ojedinělá soutěž. Ale i kdyby v ní kolchoz nevyhrál, což je za Bubáka nemyslitelné, vydělal na tom stát, protože v této vsi byla jistě oseta nejen všechna volná pole, ale i všechny strmé stráně, neboť rolníci se do soutěže hnali s velikou vervou a Bubákovci si s nimi nezadali, i když u nich šlo o vervu jiné kvality.

Zamysleme se nyní nad tím, zda si Bubák počínal ve všem správně a zda ve své práci bezděky nepřipouštěl jistou živelnost, která, jak víme, je největším nepřítelem chudých a středních rolníků. Kolchozy jsou přirozeně v budoucnu osudem pracujících rolníků na celém světě, ale jestliže předvoj tohoto rolnictva a proletariátu neprobudí vědomí mas natolik, aby pocítily potřebu kolchozy zakládat, pak se tento osud může zpozdit a opožděnému hnutí hrozí vždy riziko a neúspěch.

Ano, v Bubákově práci je a byla bezděčná orientace na samovolný průběh událostí a na politiku sešlápnutých brzd, ale domnívám se, že chudina ve svém naléhání Bubáka brzy o tuto orientaci připraví, a tehdy se Bubák teprve stane vůdcem v plném slova smyslu.

Toho dne, kdy jsem z kolchozu odcházel, stal jsem se konečně svědkem toho, jak se Bubákova zasmušilá a lhostejná tvář na chvilku rozběsnila. Přišel za ním bývalý předseda kolchozního družstva asi dvacet kilometrů vzdáleného, který byl odvolán ze své funkce. S Bubákem se dobře znali, ba byli skoro přátelé, což bylo patrno z jejich upřímného chování a lehké radosti na tvářích obou. Sousední předseda družstva si začal stýskat na nespravedlnost: odvolali prý ho za přehmaty, za to, že prý vyhnal z vesnice čtyřicet středňáků a zavřel kostel, čímž projevil neliberální postoj k masám; jenomže z těch středňáků se přece mohli zejtra stát kulaci, takže on jenom zamezil jedné narůstající tendenci. A co se týče kostela, vždyť lidi si ani sami nejsou vědomi, že dávno ztratili naději v existenci Boha, takže on jenom fixoval tento fakt zákazem náboženství – za co ho tedy vlastně likvidovali jako předsedu?

Nato vyslovil bývalý předseda tento svůj názor: psovi usekávají ocas, aby byl chytřejší, protože na druhém konci ocasu sedí hlava. Tady zjevně narážel na to, že okresní výkonný výbor je ta hlava a on je ten ocas, jako kdyby mu dělnicko-rolnická inspekce byla skutečně nařídila, aby do týdne zavedl komunismus. Dokonce i pro mě bylo velice smutné poslouchat takovou vysloveně ničemnou řeč.

Čím dále naslouchal Bubák slovům svého přítele, tím šedivější byla jeho tvář. Nato zbrunátněl, v jeho lhostejných očích bleskla energie, povstal a beze slova zasadil ostrý, chřupavý úder do hrudi přítele, jenž seděl naproti. Přítel se bez hlesu skácel naznak. Avšak Bubák ještě neměl dost. Vstal od stolu, chytil ležícího za bundu, zvedl ho a dal mu ještě jednu tvrdou ránu pod bradu, až bývalý předseda prorazil hlavou okno a vypadl z místnosti ven, obsypán tlučeným sklem. Po tomto aktu Bubákova tvář znovu zesmutněla, já jsem však poznal, co znamená strana v srdci těchto nemluvných tvrdých lidí, kteří v sobě dovedou tajit celá léta mlčenlivou lásku a proměňovat ji jen ve vysilující, oddanou dřinu pro socialismus.

„Na shledanou,“ řekl jsem Bubákovi.

„Zůstávej zdráv,“ popřál mi soudružsky vřele, neboť věděl, že ať budu kdekoli, nikdy se socialismu nezpronevěřím a nějaký užitek že ze mě přece jen bude.

Pojedl jsem v kolchoze něco masa a vydal se odtud, jak se říká, rovnou za nosem a asi po šesti hodinách jsem došel do veliké obce, jež nesla jméno Rmutovka. Zůstal jsem hned v krajní chalupě na nocleh a dlouho jsem ležel na lavici, aniž jsem zamhouřil oka; o půlnoci přišel do téhož stavení nocovat soudruh Opojev, okresní pohlavár přes hromadnou kolektivizaci, jinak muž bez trvalého bydliště.

K ránu jsem byl již dokonale obeznámen s historií soudruha Opojeva a poznal jsem statečný a prostý život tohoto chudého nezmara.

V dřívějších dobách slýchal chuďas Opojev z úst kdejakého selského chrapouna jen takovéto řeči: „Ty troubo zabedněná, co ty tu na světě pohledáváš, blázne jeden, copak ty jsi za bolševika – bolševici přeci mají pod čepicí!“

Avšak Opojev nevěřil ani kulakům, ani událostem – byl nezadržitelný ve své aktivitě a revoluce denně stravovala část jeho těla.

Opojevova rodina postupně vymřela hladem, neboť Opojev se o ni takřka nestaral a všechny své síly a tužby věnoval péči o chudé masy. A když mu lidé říkali: „Opojeve, hleď si kapku své chalupy a ustrň se nad svou ubohou ženou, jaká to kdysi bejvala středňačka, radost pohledět!“, tu k nim Opojev obrátil svou aktivně smýšlející tvář a biblickým slohem, neboť marxistický dosud neznal, pravil, objížděje rukou celý bídný svět kolem:

„Tuto vizte mé ženy, otce, děti a matky – nemámť žádného kromě chudáků těchto. Odejdětež ode mne, vy hamouni kulacký, a nezadržujte kroky revoluce! Kupředu k socialismu!“

A všichni zámožní, pozorujíce energické běsnění Opojevovo, stáli mlčky kolem tohoto polonahého muže, jenž byl taktak živ, sžírán svou ideou.

V noci lehával Opojev někde v trávě, po boku chudého vandráka, a plakal, svlažuje slzami trpělivou zemi: plakal proto, že dosud nikde není úplný, hrdinský socialismus, kde každý ubožák a nešťastník dosáhne vrcholu všeho světa. Jednou o půlnoci spatřil Opojev ve snu Lenina a ráno se bez dlouhých odkladů vydal tak, jak byl, na cestu k Moskvě.

V Moskvě přišel do Kremlu a zaklepal na jedny dveře. Otevřel mu rudoarmejec a zeptal se: „Copak chceš?“

„Stejská se mně po Leninovi a rád bych mu vyložil svou politiku,“ odpověděl Opojev.

Postupně ho pustili až k Vladimíru Iljičovi.

Menší muž seděl za stolem, velkou hlavu namířenou kupředu jako smrtící dělovou kouli proti buržoazii.

„Tak copak, soudruhu?“ zeptal se Lenin. „Povězte mi, co máte na srdci, já vás budu poslouchat a přitom budu dělat své – to já můžu.“

Když Opojev spatřil Lenina, samou radostí až zuby zaskřípal, a pak se neovládl a z očí mu ukáply na zem slzy. Byl ochoten dát se rozemlít na prášek, jen aby tento pomenší člověk, který umí přemýšlet o dvou věcech naráz, mohl sedět za svým stolem a sepisovat si na papíře pro věčné časy a pro všechny zkrušené a hynoucí lidi své desatero.

„Vladimíre Iljiči, soudruhu Lenine!“ oslovil ho Opojev a snažil se být odvážný a pevný jako ze železa, ne však z olova. „Nech mě zavést komunismus v našem kraji! Dyť ty bohatý bestie už zase vystrkujou rohy a po cestách už znova putujou lidi, který jsou chudý jak kostelní myš a ani žádnej dukament při sobě nemají. Nech mě, ať se opřu o ty vandrovní masy žebráckýho lidu!“

Lenin zvedl k Opojevovi tvář a nyní došlo mezi těmito dvěma k rozpravě, jež navždy zůstane třídním tajemstvím, neboť Opojev vždycky došel až k tomuto místu, a dál už jen usedavě plakal a vzdychal steskem po zesnulém.

„Vrať se na vesnici,“ pravil Vladimír Iljič na rozloučenou, „my tě vybavíme – dáme ti oblečení a jídlo na cestu a ty tam sjednocuj chudé lidi a piš mně dopisy, jak ti to jde.“

„Tak jo, Vladimíre Iljiči, spolehni se, že za tejden budou všicky chudý a střední lidi velebit tebe a komunismus.“

„Žij blaze, soudruhu,“ řekl Lenin. „Dáme svůj život za štěstí pracujících a živořících lidí – vždyť celé desítky a stovky miliónů umřely nadarmo.“

Opojev se chopil ruky Vladimíra Iljiče; ruka byla horká a tíha života plného práce žlutě prosvítala na zamyšlené Leninově tváři. Opojev pravil:

„Koukej, Vladimíre Iljiči, ať nám z ničehož nic neumřeš. Copak tobě, tobě už to pak bude jedno, ale co my?“

Lenin se zasmál – a tento radostný výbuch života zahnal z jeho tváře všechny smrtelné skvrny z myšlenek a únavy.

„Ty, Vladimíre Iljiči, hlavně nám tu nezapomeň nechat někoho, jako jsi sám – víš, na každej pád.“

Po návratu do své vesnice si Opojev začal počínat chladnokrevněji. A když se o něj někdy pokoušela přílišná revolučnost, tloukl se do břicha a volal:

„Zalez, neřáde!“

Přesto však ne vždycky dokázal mít na paměti, že je zaostalý a že má přemýšlet; a tak se stalo, že za jedné dusné noci zapálil kulackou usedlost, aby si kulaci dobře zapsali za uši, kdo je tu nyní pánem.

Opojeva tehdy zavřeli za akt svévolné třídní msty a on se beze slova námitek odebral do vězení.

Ve vězení seděl celou zimu a v půli zimy měl sen, že Lenin je mrtev, a probudil se v slzách.

A vskutku, vězeňský dozorce stál ve dveřích a říkal, že Lenin je mrtev, a slzy mu kapaly na svíci, kterou držel v ruce.

Když k ránu lidé ztichli, Opojev si v duchu pravil:

„Když umřel Lenin, nač já, takovej lotr, mám bejt na světě?“ a pověsil se na vlastním opasku, který připevnil ke kroužku kavalce. Před smrtí ho však zachránil bdící vandrák, a když vyslechl Opojevovo vysvětlení, vyslovil pádnou námitku:

„Ty jsi ale fakticky lotr. Copak Lenin celej život nežil pro takový, jako jsme my? A když ty si teďka umřeš, tak mně řekni, kvůlivá komu to všechno dělal?“

„Tobě se to povídá,“ pravil Opojev. „Ale já jsem viděl Lenina na vlastní oči a teďkon mně nejde na rozum, co si jenom na světě počnu.“

Vandrák přejel Opojeva mravoučným pohledem.

„Ty hloupej, a to ti nenapadne, že Lenin byl nejchytřejší hlava ze všech, a když už umřel, že nás přeci nenechal jenom tak, bez dohledu?“

„No jo, to by mohlo bejt,“ souhlasil Opojev a tvář mu začala osychat.

I nyní, po letech, kdy Opojev řídí v okrese hromadnou kolektivizaci a smetá kulaka ze všeho revolučního povrchu země, plně cítí a uvědomuje si, že Lenin se o něho skutečně postaral a nezanechal ho v sirobě.

A každý rok, vždycky v zimě, vzpomíná Opojev na onoho tuláka, který ho ve vězení vytáhl z oprátky a který sice Lenina nikdy neviděl, ale rozuměl mu lépe než on.

Celkem vzato byl však Opojev takřka šťasten, nepočítáme-li důtku okresní zemědělské správy, kterou dostal za to, že zasel na deseti hektarech polí kopřivy. Jenže za to on vlastně nemohl, protože si v novinách přečetl heslo: „Žahavé kopřivy na frontu socialistické výstavby!“, a začal tedy rozmnožovat tuto rostlinu, aby mohla být vypravena za hranice v celých vlacích.

Opojev si totiž pln radosti myslel, že zahraniční soudruzi z nedostatku jiných zbraní hodlají šlehat kapitalisty kopřivami.

Když jsem se pak příští dny potuloval po kolchozních usedlostech a lánech, přesvědčil jsem se, že názor o potlačování aktivity kolchozních mas kolchozními předáky není správný.

Opojev aktivitu kolchozníků nijak nepotlačoval, spíše naopak, zato však každého liknavce nebo lenocha okamžitě od práce vyšoupl a sám se jí chopil před jeho zraky.

Byl jsem svědkem, jak odehnal traktoristu od volantu za to, že vypouštěl z výfuku černý kouř, načež sám usedl za volant a řidič šel za ním pěšky a díval se, jak má práce vypadat. Stejně nenadále a namátkou se Opojev objevil třeba mezi třídiči osiva a zlehčoval jejich nepozornou práci tím, že jim předváděl své umění. Dokonce jednou schválně usedl k obědu mezi zaostalou dívčí chasu a předvedl jim, jak mají pomalu a účelně žvýkat jídlo, aby jim bylo k užitku a neucpávalo žaludek. A děvečky vskutku ze strachu či z uvědomělosti – nemohu přesně říci z čeho – přestaly hltat hovězí po celých kusech. Dřív jim bez přestání kručelo v břiše od špatného trávení. Podobnými názornými příklady naučil Opojev všechny kolchozníky pěkně důkladně se každé ráno mýt – za tím účelem se musel nejdříve sám na tribuně umýt před zraky celé vesnice a kolchozníci stáli kolem něho a učili se, jak správně postupovat.

Z téže tribuny si Opojev přede všemi čistil zuby a předváděl třikrát hluboký vdech a výdech, které má dělat po ránu každý uvědomělý občan.

Opojev jako člověk bez vlastního bytu, přespávající v chalupách, jež se mu zrovna namanuly v noční tmě, pokládal celou kolchozní ves za svou světnici a se srdcem přetékajícím vznešenými pocity vycházel někdy na dřevěnou tribunu a pronášel projevy při západu slunce. V těchto jeho proslovech bylo více rozechvění než slov: byly to vzrušené výzvy ke krásnému obapolnému životu na žírné zemi. Opojev zvedal k sobě na tribunu nějakou líbeznou dívenku, hladil ji po vlasech a líbal na ústa, plakal a hruď se mu dmula přebytkem citů.

„Soudruzi! Čas na světě plyne věčně – my už máme pomalu duši na jazyku, zato našim dětem ještě vlásky nedorostly. Jenom se podívejte okolo sebe, jak rok od roku rozkvétá sovětská moc a sílí mladý pokolení! Je to tuze velká nádhera a srdce mně od toho ve dne v noci bouchá v těle a já jenom lituju, že plán mýho života už je pomalu u konce, že už bude splněnej na celejch sto procent a za chvilku zmizím v zemi pod nohama všeho budoucího veškerenstva… Kdo říká, že tu lamentuju nad svým životem?“

„Ty sám to říkáš,“ pravila Opojevovi dívenka, stojící vedle něho.

„Aha, já to říkám. Tak teda hanba mně, třikrát hanba vyvrhelovi darebnýmu. Bát se umřít – tak smejšlí leda buržoust, kdo jinej si takovej přepych může dovolit? Řekněte mně pěkně nahlas, na co tu na světě jsem potřebnej, nad čím mám lamentovat, když už nám vyrostlo bolševický mládí a revoluce má k rukám novýho náramnýho člověka. Jenom se koukněte, jak to slunko zapadá za naše lány – to celej vesmír oslavuje kolchozní hnutí! Každá noční hvězdička se teďkon na nás může podívat, protože my se nemáme za co stydět, my zadarmo organizujeme všecky chudý lidi na světě, my míříme svou prací k dalekejm planetám a nežijem jak nějaký červi. A teďkon řekni ty něco nebo hned zazpívej písničku,“ obrátil se Opojev k dívence.

Dívenka se styděla.

„Tak aspoň řekni něco svejma slovama,“ uprošoval ji Opojev pln vzrušení.

„Co ti mám eště povidat, dyž je mně i tak dobře,“ sdělovala panenka.

„Strejčku Opojeve, já ti zazpívám písničku, chceš?“ nabízel se jeden výrostek z kolchozních řad.

„Tak spusť, ty melhubo,“ souhlasil Opojev.

Mládenec vzal na harmonice akord a zazpíval s citem:

Každá holka, ať je jaká,
ráda ..bá Vaňku-ptáka!

„Mars odtud, ty sprosťáku, ty grázle jeden grázlovská,“ vykřikl Opojev, když vyslechl ten pěkný hlas, a chtěl se vrhnout s tribuny na harmonikáře. Ale aktivisté ho zarazili se slovy:

„Nech ho, Opojeve, hlas má pěknej, a s kulturou jsme na tom u nás všelijak.“

Později se mě Opojev ptal, jak je to s původem člověka; prý se ho na to v klubu jednou ptali, a on to nevěděl přesně, a tak jen řekl, že asi na samém počátku člověka byl aktiv, který organizoval lidi ze zvířat. Ale posluchači se ho zeptali, kde se ten aktiv vzal.

Odpověděl jsem, že si taky myslím, že na počátku byl vůdcovský aktiv, ale do podrobností jsem mu celý obraz vzniku člověka z opice nastínit nemohl.

„Pročpak se ale ta opice počlověčila – že by jí bylo bejvalo zle?“ vyzvídal Opojev. „A jak to, že tak z ničehož nic dostala rozum?“

V tu chvíli jsem si vzpomněl na Bubáka a na muže, kterému jich pár vrazil.

„Nejdůležitější u zvířete i u člověka, soudruhu Opojeve, je sloupek páteře s tekutým vnitřkem. Na jednom konci páteře sedí hlava, na druhém ocas.“

„Já ti rozumím. Páteř je v člověku jako poleno, o který je vopřenej život,“ uvažoval Opojev.

„Možná, že nějaká bestie ukousla opicím ocasy, a síla, která tam normálně jde, se jim vrazila na druhý konec, do hlavy, a tím pádem dostaly opice rozum.“

„Aha, to je dost možný,“ radostně se podivoval Opojev. „Tak to by nám teda ty bestie kulacký a ti, co jim hrajou do ruky, měli něco ukousnout, abysme byly chytrý.“

„No a neukousli snad?“ řekl jsem.

„A copak? Že jsem nic necejtil?“

„Nahrává úchylkář kulakům, nebo nenahrává?“

„Nahrává, mrcha.“

„Ublížil kolektivizaci, nebo neublížil?“

„To se ví, že ublížil, neřád jeden všivej.“

Nato jsme se rozešli a ulehli k spánku. Ale po půlnoci mně Opojev zaklepal do hlavy, až jsem se probudil.

„Ty, poslechni, co tys mně to nabaňkoval?“ pravil Opojev. „Mně to teprva teď došlo, když jsem si lehnul – ne že nám kulaci ukousli ocas, ale my jsme jim utrhli jejich třídní hlavu, tak je to! Co ty jsi zač? Ukaž mně svý papíry.“

Doklady jsem s sebou nenosil. Avšak Opojev nad tím přimhouřil oko a obtěžoval se vyprovodit mne ještě v noci za hraniční čáru kolchozu.

„Já si čtu dnes a denně v sebranejch spisech Leninovejch a k soudruhu Stalinovi pudu co nevidět na besedu, tak mně nemať hlavu, jo?“

„Slyšel jsem to povídat jednoho úchylkáře,“ namítl jsem slabě.

„A nenahrává snad úchylkář a levičák kulakům? Tak vidíš, koho to posloucháš, ty ťululum jedno. Jdem nazpátek, a ležet.“

Odmítl jsem. Opojev se na mě podíval podivným bezbranným pohledem, jaký mívají lidé trpící a pochybující.

„Ty si jistě taky myslíš, že Lenin umřel a jenom jeho duch že žije, co?“ zeptal se znenadání.

Nebyl jsem s to sledovat skrytou nit jeho myšlenky a zákruty jeho nálad.

„Duch a dílo,“ řekl jsem. „A co má být?“

„To, že je to omyl. Duch a dílo zvostaly pro život mas, to je pravda, ale pro přátelský city potřebuju mít konkrétní vosobu tady, na zemi.“

Šel jsem mlčky, neboť jsem nic nechápal. Opojev si vzdychl a dodal:

„Potřebujem živýho a na chlup takovýho, jako byl Lenin. Jak zasejem, pudu okouknout Stalina, cejtím, že je to náš člověk. A až se vrátím, budu mít nadosmrti pokoj.“

Rozloučili jsme se.

„Tak si teda jdi a vem tě čert,“ požádal mě Opojev. Z předsudku jsem mu nevyhověl a odešel jsem do tmy. Opojevovy kroky zmlkly na zpáteční cestě. Šel jsem nazdařbůh, neboť jsem nevěděl, kam mám zamířit a kde za mnou zůstala železniční trať. Obklopovala mě nekonečná dálka obrovité země, zapomněl jsem, v kterém kraji a okrese jsem, a div že jsem se neztratil ve vesmírném prostoru.

Opojev by jistě ani tady nikdy neklesl na svém pevném duchu, protože si na světě zvolil správnou cestu a lidé, které miluje, jdou před ním, aby nezabloudil.

Za stále stoupající úcty k Opojevovi jsem zvolna kráčel kupředu svým průměrným krokem a zanedlouho mě již vítal jitřní rozbřesk ve stepi. Cestu jsem pod nohama neměl; sešel jsem do suché zmoly a směřoval po jejím dně k ústí, věda, že čím blíže je voda k povrchu, tím dříve najde člověk vesnici.

A opravdu, zahlédl jsem kouř z kamen čiperné hospodyně a za malou chvíli jsem již byl na hlinité, neupravované ulici neznámé obce. Z východu jako z nějakého otvoru čišel chlad a ospalé jitřní vlhko. Byl bych si rád odpočinul; zabočil jsem na cestu mezi dvěma usedlostmi, našel jsem si tiché místečko v tmavém zákoutí živého plotu a ulehl ke spánku.

Probudil jsem se snad až v poledne, slunce stálo již vysoko. Opodál na ulici přešlapovali lidé a mezi nimi bylo vidět jezdce na koni, s hlavou prostovlasou. Přistoupil jsem k té sešlosti a otázal se nejbližšího muže, co je to za boží umučení na tom silném koni.

„To je náš bojovnej neznaboh – akorát přijel. Ten tu u nás objíždí už kolik let,“ vysvětloval mi venkovan.

Vskutku, soudruha Rafalkova, jenž aktivně vyvracel existenci Boha a nebe, tady znali dosti zevrubně. Však také už nejméně dva roky objížděl vesnice na svém koni a vymítal Boha z hlav a srdcí zaostalých věřících.

Soudruh Rafalkov si počínal jednoduše a rázně. Přijel vždycky do nějaké vesnice, zůstal stát na lidnatém družstevním plácku a zvolal:

„Lidi, kterej z vás nevěří v Boha, ať zvostane doma, a kterej věří, ať vyjde ven a stoupne si přede mě jako spořádanej občan!“

Věřící ustrašeně vycházeli ven a stavěli se před soudruha Rafalkova.

„Žádnej Bůh nejni!“ vybafl na lidi Rafalkov, když se všichni sešli.

„A kdo je teda hlavní?“ dotazoval se nějaký nevědomý starší vesničan.

„Hlavní je u nás třída,“ vysvětloval Rafalkov a mluvil dál: „Koukejte, ať u vás nejni jedinýho člověka, kterej by věřil na Pánaboha třeba jenom kapku! Ten, kdo věří na toho syčáka Pánaboha, podrejvá socialistickou vejstavbu, rozkládá – trulant – náladu mas, který jdou tempem dopředu! Hned ode dneška necháte všeho náboženství a popoženete dovrchu úroveň svýho rozumu a z bejvalýho kostela mně uděláte nástroj kulturní revoluce, rozumíte? Dáte si do kostela rádio, a ať vám tam pěkně duní salvama třídního vítězství a radostí z dosaženejch vymožeností, jasný?“

Ženy, stojící vpředu, které viděly vzrušení soudruha Rafalkova, si začínaly utírat oči ze sympatií k vykřikujícímu kazateli. A soudruh Rafalkov se k nim obracel se slovy:

„Vidíte, tadyhle ty uvědomělý ženský přede mnou pláčou, ty jistě vědí, že žádnej Bůh nejni.“

„Nejni, kmocháčku zlatá, nejni,“ říkaly ženy. „Jakpak by tu taky moh bejt, dyž jsi tu ty.“

„To si taky myslim,“ přikyvoval soudruh Rafalkov. „A i kdyby se tu nakrásně vobjevil, sprovodil bych ho ze světa jedna dvě, už kvulivá chudejm a středním lidem.“

„Právě proto se schoval, kmocháčku,“ hořekovaly ženské. „A jak ty vodjedeš, tak von se zase vobjeví.“

„A vodkadpak by se vobjevoval,“ divil se Rafalkov. „To si na něho teda počíhám.“

„Na copak bys číhal, však žádnej Pánbu nejni,“ potměšile ho přemlouvaly ženské.

„Aha, však já jsem to věděl, že jsem vás přesvědčil. No a teďkon pojedu dál,“ pravil Rafalkov.

A soudruh Rafalkov, spokojen svým vítězstvím nad zaostalostí, odjížděl hlásat o kus dál, že žádný Bůh neexistuje. A ženy a všichni věřící zůstávali na vesnici a začínali zas věřit v Boha proti soudruhu Rafalkovovi.

V další vesnici si soudruh Rafalkov počínal stejně, svolal lidi a řekl:

„Žádnej Bůh nejni!“

„No co se dá dělat, když nejni, tak nejni. Ale proti čemupak teda bojuješ, když žádnej Kristuspán nejni?“

Teď byl Rafalkov s rozumem v koncích.

„V přírodě jako nejni, ale ve vašich tělech je,“ vysvětloval.

„No tak to si musíš zalízt do našich těl.“

„Lidi, vy ste akorát ten případ, vo kterým se zmiňoval už Karel Marx, když psal vo tuposti vesnickýho života.“

„No a co bysme měli dělat jako?“

„Přemejšlejte vo něčom vědeckým.“

„A vo čom jako?“

„Třebas vo tom, jak se zem stvořila sama vod sebe.“

„Na to naše hlavy nestačejí, vo nás věděl už Karel Marx, že jsme na to tupí.“

„Když teda nemůžete přemejšlet, tak to radši věřte ve mě, jenom né v Pánaboha,“ uzavřel hovor Rafalkov.

„I ba né, soudruhu řečníku, ty jsi horší než Pánbu. Ten je aspoň neviditelnej, chválapánubohu, ale ty jsi tu pořád a jaktěživ od tebe nebude pokoj.“

Poslední výrok byl pronesen přede mnou. Rafalkovovi se při něm na okamžik zatmělo před očima – zřejmě už měl mysl poněkud unavenou. Ale brzy zase přišel k sobě a odvážně se na všechny rozkřikl:

„To je kontrarevoluce! Já vám to vaše kulacký Kartágo rozdupu!“

„Tak stop, soudruhu, s tím hulákáním,“ pravil z místa nějaký člověk, jehož jsem neviděl.

A nyní jsem uslyšel hlas, který mluvil o Rafalkovovi jako o pomahači církve a o kulackém spřeženci. Ten člověk říkal, že náboženství je věc velice choulostivá, s níž dokáže skoncovat teprve silné kolektivní hospodářství za pomoci vznešené a heroické sociální kultury. Kdežto takoví jako Rafalkov jen lidi zastrašují a o to víc je obracejí k pravoslaví – pro Rafalkovy není v řadách okresních kulturních pracovníků místo.

Po něm jsem promluvil já, neboť mě sžíral vztek na Rafalkova a výčitky revolučního svědomí vůči masám; snažil jsem se vysvětlit náboženství jako nástroj, jímž kapitalisté přivádějí lid ke ztrátě uvědomění, a vyložil jsem rovněž, pokud jsem uměl, jak správně odstraňovat tuto pomatenost; při tom jsem znectil soudruha Rafalkova za to, že bojuje proti náboženské pomatenosti nečistými zbraněmi, protože Rafalkov je právě ten levičácký skokan, proti němuž strana nyní tasila zbraň.

Rafalkov počkal, až domluvím, potom bystře otočil koně a tryskem vyrazil z vesnice ven, tváře se, jako by na nás jel přivolat vojsko.

„Kujón jeden prachmiliónskej, však do kolchozů si už nýčko netroufá, tam by ho, pane, hnali! Marx-Engels jeden vykutálenej!“ zavolal za ním kdosi.

Vesnice, kde jsem právě byl, se jmenovala Druhé Veselíčko, takže ještě někde muselo být Veselíčko První. Druhé Veselíčko dosud kolchoz nemělo, ba ani sdružení pro obdělávání půdy v něm neexistovalo, jako by tu žili samí zvlášť zapřisáhlí soukromí rolníci nebo zatvrzelí statkářští přisluhovači. Šel jsem touto vsí s očima na stopkách jako někde v cizině, neboť bych byl rád postihl z názorných faktů, odkud pramení kapitalismus, který se zde udržel.

Na záspí jedné polorozpadlé chalupy seděl starší rolník a zjevně pro něco truchlil.

„Copak tě trápí?“ zeptal jsem se ho.

„Ále, v jednom kuse myslím na kolchoz,“ pravil rolník.

„A pročpak se pro něj trápíš, co?“

„Jakpak se nemám trápit, když už ho všude mají, a u nás pořád nic. Všichni jsou už dávno zorganizovaný, jenom my tu žijem jak nějaký anciáši. A jsme na tom jenom škodný.“

„A ty bys šel do kolchozu rád?“

„Baže rád, a jak!“ upřímně odvětil rolník. Buď mě obelhával, nebo jsem z nového života nechápal ani zbla. Postál jsem chvíli v nejistotě a pak jsem odešel na obhlídku místního kapitalismu. Spočíval v hospodářských usedlostech, jež se bezohledně snažily vyrůst ve statky, a v lidech, na pohled slabých, kteří měli plná ústa kolchozu, ve skutečnosti však možná toužili po tom, aby noční mor vyhubil všechny jejich sousedy a oni se nazítří mohli stát podle odúmrtného práva jedinými vlastníky veškerého majetku. Na druhé straně však seděli na zápražích nešťastníci, kteří zjevně po kolchoze toužili, a přitom tu stále kolchoz nebyl. To tedy znamenalo, že je tu nějaká podivná záhada. Slídil jsem po vesnici jako pes s nastraženýma ušima.

Večer jsem přišel až do čítárny, když jsem předtím za celý den zjistil jen to, že všichni kolchoz chtějí, ale kolchoz se stále nezakládá. V čítárně stálo pět stolů, u nichž zasedalo pět komisí pro založení kolchozu. Na stěnách visely tabulky s názvy komisí: komise pro stanovy, komise pro třídní složení, komise pro inventář, komise pro likvidaci kulaků a konečně komise pro dobrovolnou vysvětlovací kampaň.

Když jsem si poslechl, jak horlivě konají komise své dílo, pochopil jsem, že je vyloučeno, aby se na jednom místě vyskytovala taková spousta hlupáků. Z čehož plynulo, že v komisích sedí lidé, kteří drží palce kulakům a chtějí umrtvit živé kolchozní jádro v nekonečných, zdánlivě přípravných byrokratických pracích. Dal jsem se do řeči s předsedou pro dobrovolnou vysvětlovací kampaň – byl bych se totiž rád dověděl, v čem spočívá jeho práce.

„Bojíme se, aby nedošlo k nátlaku, a proto rozvíjíme dobrovolnou vysvětlovací kampaň,“ sdělil mi předseda.

„A už jste ji rozvinuli, nebo ještě ne?“ otázal jsem se.

„Jak bych vám to řek? To se ví, prapor masové vysvětlovací práce držíme vysoko, ale čert nikdy nespí, co když se nám soukromí hospodáři ještě dobrovolně nepřesvědčili? Přehmaty si teď nesmíme na žádnej pád dovolit, musíme držet kurs na přesvědčování, to je teď naše svatá povinnost.“

Měl jsem pocit, že předseda mi neříká plnou pravdu.

„Jak dlouho pracují vaše komise?“

„Ale už čtvrtej měsíc. Přes zimu jsme to už nestačili dát dohromady a teď děláme masovou kampaň.“

Okolní komise něco tiše psaly a rolníci na zápražích zarmouceně čekali na kolchoz. Jeden z těchto čekatelů přišel potom za předsedou komise za účelem vyplnění dotazníku. Zeptali se ho:

„Cítíš potřebu kolektivizace?“

„Bodejť bych necejtil,“ odpověděl rolník.

„A pročpak ji cítíš?“

„Protože nemám koně. Však ty,“ a obrátil se k předsedovi, „ty mně ořeš za polovičku ourody, a koňská brigáda za polovičku ourody oře, seje a eště doveze zrno až do domu. Když ale ta koňská kolóna dělá jenom na kolchozy a na nás se vykašle.“

„No jo, jenomže z tebe teď mluví tvá chamtivost, a žádná kolchozní uvědomělost,“ pravil předseda celý udivený. „Takže ty ještě nejsi o kolchoze jaksepatří přesvědčenej.“

„Copak já vím,“ vyjádřil se muž bez koní. „Ne že bysme pro kolchoz zrovna dejchali, my jenom cejtíme, že si polepšíme, když tam pudem.“

„No jo, jenomže to je právě ta chamtivost, a ne uvědomělost,“ odvětil předseda, „takže budeme muset zabrat ještě šířejc s tou vysvětlovací kampaní.“

„Na co ty bys kvaltoval, když si s kolchozem leda pohoršíš,“ řekl muž bez koní.

Předseda to trpělivě mlčky přešel.

Nebylo těžké uhodnout, že ze zdejších zazobaných sedláků se stali úředníci, kteří těžce zneužívají zásady dobrovolnosti a založení kolchozu odkládají do vzdálených dob jakési vyšší všeobecné uvědomělosti. Není mi známo, jak velký podíl na tom měla přílišná shovívavost okresu, vím jen, že veškerý kontingent kulaků z vesnice (asi 50 %) seděl v komisích, kdežto chudé a střední rolnictvo, vidouc, jak se v okolních kolchozech pilně pracuje a jak přibývá blahobytu, pohlíželo na své soukromé hospodaření jako na ztrátu, chybu, a dokonce hřích, pokud kdo z nich dosud věřil v Boha. Avšak zámožní sedláci, kteří tvořili byrokratický aktiv vesnice, naučili lidi myslet a vyjadřovat se tak oficiálním a těžkopádným jazykem, že pronesl-li některý chudák tu a tam upřímně míněnou větu, vyznělo to takřka ironicky. Člověk, který to poslouchal, si mohl myslet, že celá vesnice je prolezlá zlomyslnými příznivci kulaků, a zatím to byli chuďasové, příští strůjci nových velikých dějin, kteří vyjadřovali své myšlenky cizí, nejasnou, kulacko-byrokratickou řečí. Ženy těchto chudých rolníků vycházely v podvečer před chalupy a celé zarmoucené začínaly hlasitě hořekovat pro kolchoz. Neboť to, že tu nebyl kolchoz, pro ně znamenalo přeplácet koně potřebné k orbě, žebrat po statcích o obilí, než vyroste nové, donekonečna si odpírat kartounové šaty a jiné věci na sebe a nuzně posedávat v prázdné chalupě, zatímco ženské z kolchozů si už teď chodí v nových šátcích a chlubí se, že mají hovězího, co hrdlo ráčí. Pouhou závistí, pouhým selským rozumem odhadly chudé venkovské ženské naprosto přesně, odkud jim kyne lepší živobytí.

Jenže přímo v jejich vesnici seděla na prameni kulacká žába a chudí soukromí hospodáři chodili v hadrech a nevěděli, jak chutná hovězí maso.

Podivné bylo i to, že kolchozní komise ani jednou nesvolaly ve Veselíčku plenární schůzi všech chudých a středních rolníků, odkládajíce ji neustále na dobu, až budou naprosto dokonale vypracovány všechny složité otázky organizační, které si denně vymýšleli sami členové komisí, jinak řečeno pomahači kulaků.

Po poradě s některými energickými chuďasy jsem napsal dopis soudruhu G. M. Skrynkovi na Rukodělné Dvory, neboť tento muž byl nejrozumnějším aktivistou v přilehlém kraji:

„Soudruhu Grigoriji! Ve Druhém Veselíčku se výstavby ilegálně zmocnili zámožní lidé nadhánějící kulakům a chudé ženské už vyzpěvují o svém soužení v pouličních popěvcích. A tvůj okres a STS, kterou řídíš, je pár kroků odtud. Radím ti, abys nejdřív zajel na okresní úřady, zjistil, nejsou-li tam nějaké kořeny, jejichž bujné větve by mohly sahat až do Veselíčka, a potom zajel sem a zjednal pořádek v tomto byrokratickém hnízdě.“

Jeden chuďas slíbil, že dopis zaveze soudruhu G. M. Skrynkovi, a já, přesvědčen, že Skrynko přijde do Veselíčka a zjedná tam nápravu, jsem pokračoval v další cestě.

Vyčasilo se, v přírodě bylo docela pěkně a já jsem kráčel, nedělaje si starosti o osud kolchozů. Kam mé oko dohlédlo, všude se zvedaly ozimy a vítr přejížděl v pomalých vlnách po jejich zádumčivém zeleném pažitu – neznám na světě hezčí podívanou. Zachtělo se mi jít dnes hodně daleko a míjet malé kolchozy, abych tam v dálce objevil něco významnějšího.

Večer mě slunce zastihlo poblíž nějakého parku; od vozové cesty vedlo do parku umetené stromořadí, na jehož začátku byla brána s nápisem:

Zeměd. družstvo Vyznamenaných hrdinů, založené v roce 1923. Tady již společenská výroba zajisté dosáhla veliké dokonalosti. A lidé zde již možná pracují plynule a lehce, jako dýchají. S touto nadějnou představou jsem odbočil ze své cesty a vstoupil na půdu komuny. Jakmile jsem prošel parkem, spatřil jsem rozlehlou, zároveň však přívětivou usedlost družstva hrdinů. Desítky nových i opravených hospodářských budov byly plánovitě a rozumně rozloženy po celé usedlosti, tři velké obytné domy stály poněkud stranou od stavení hospodářských, patrně z důvodů hygienických a zdravotních. Jestliže dříve poskytovala tato usedlost útulek statkáři, pak nyní nezůstalo po minulých dobách ani stopy. Jelikož jsem zde nechtěl být ani hostem, ani příživníkem, šel jsem do družstevní kanceláře, a když jsem řekl, že se vyznám ve studnařských a pokrývačských pracích, byl jsem brzy přijat jako brigádní technik k opravě vodovodního systému. Ještě v tutéž hodinu mi byl přidělen samostatný pokoj, zapůjčena ložní souprava a jako úřední osoba jsem byl zapsán do přídělových archů. S pocitem společenského užitku, který jsem již dávno ztratil, jsem ulehl do postele a oddal se odpočinku závdavkem na svou příští práci na vodovodním systému.

Pozdě večer jsem zašel do družstevního klubu, neboť mě zajímalo členské složení komuny. V klubu dávali kus pod názvem Na vedoucím místě, což byl traktát o tom, jak se proletariát opájí vlastní mocí, tedy o něčem, co je proletariátu zcela cizí. Tato pravičácká loajalita se u nás šíří jako masové umění, protože kvalitní lidé mají plné ruce práce s bezprostředním budováním socialismu, kdežto méně kvalitní se motají kolem umění.

Členové družstva hrdinů, zařízeného po vzoru komuny, vypadali klidně a upraveně a pohlíželi na hrdiny na jevišti jako na sebe samy, čímž byli ještě klidnější a ještě spokojenější. Čtyři malá děvčátka stála v rozích jeviště a držela desetivláknové lampy; na sobě měla bílé šaty, na hlavách tuhé účesy a celým svým vzezřením připomínala někdejší gymnazistky.

Kromě normálního blahobytného vzezření všech přítomných jsem si toho večera ničeho jiného na družstevnících nepovšiml.

Když jsem pak několik dní pracoval na opravě artéské studny, zjistil jsem již dostatek věcí, z nichž jsem nemohl mít žádnou radost. Na vlastní oči bych se o tom všem patrně přesvědčit nedokázal, ale na opravě studny se mnou pracovali dva členové artělu a ti mi leccos objasnili o těch, kteří se tak marně snažili podobat se opravdovým hrdinům života.

Jak se ukázalo, stali se tito dva lidé teprve nedávno členy družstva a nenáviděli skoro všechny ostatní družstevníky. Příčinou tohoto pošetilého vztahu byly následující okolnosti: okresní výkonný výbor a stranické buňky na vesnici se snažily doplnit družstvo Vyznamenaných hrdinů lidmi z řad chudých aktivistů; avšak vedení družstva se zdráhalo přijímat nové členy, neboť jim se hodili jen staří, navzájem na sebe zvyklí. Kdo však byli tito staří členové družstva, jeho zakladatelé? Snad ne zakukleni kulaci?

„Co tě vede!“ zděsili se ti dva, co se mnou opravovali studnu. „Vždyť to jsou jeden vedle druhýho hrdinové z občanský války! Strana už si je oťukala ze všech stran, a nic – jsou to načisto naši lidi!“

„A jak to, že nechtějí do družstva nikoho pustit?“

Ti dva se na chvilku zamysleli.

„To máš tak. V sedmnáctým roce byli všichni chudý jak kostelní myši, zkrátka neměli nic než svou třídu, a dnes mají hromadu majetku, no a tak jakápak strana…“

Ale to přece není možné, aby se ze všech hrdinů z bitev s bělogvardějci stali starostliví hospodáři a nepřátelé okolní chudiny – kam by se podělo jádro jejich obětavé povahy? Na to mi řekli, že někteří zakladatelé družstva už dávno zemřeli na nemoci a špatně vyléčené rány, jiní pak družstvo opustili a usadili se natrvalo ve městě, a třetí zůstali v družstvu navěky. Tito třetí se nestali hrdiny pro třídní vrozené vlastnosti, ale v nějaké okamžité situaci na frontě, tj. mimoděk, a teď zneužívají svých bezděčných hrdinných činů s dokonalou mazaností malého měšťáčka.

Předseda družstva soudruh Hnalov se přišel podívat na naši práci koncem čtvrtého dne. Spatřil jsem tělnatého staršího muže s tváří usouženou starostmi, avšak se starou rudoarmejskou helmou na hlavě.

„Tak prej v černozemní oblasti už vymrzly všechny ozimy,“ řekl mi. „Copak my budem jíst v příštím operačním roce? A teďka zrovna tak – potřebovali bysme, aby nám zapršelo na ovsy, a pršet ne a ne!“

„Udělal bys líp, kdyby sis nasadil na svou kulackou hlavu čepici,“ řekl jsem mu. „A tu rudoarmejskou helmu bych na tvém místě sundal. Věříš kdejakým povídačkám.“

„Mně se to hned nezdálo, ale lidi s tím přišli,“ pravil předseda. „Nemysli si, že mě z toho nebolí srdce… Poslechni, jak spravíš tu studnu, jdi si zase po svejch, jináč bysme za tebe museli platit pojištění a kupovat ti pracovní oblek, a když nejsi náš člen, byly by s tebou jenom starosti – vody se napijem i bez tebe.“

Na oběd jsme museli jít do společné jídelny; oběd byl špatný, měl jsem hlad a nebylo mi jasné, jak to, že členové družstva jsou tak vypasení; potom mi však oni dva opozičně naladění chuďasové, noví členové, sdělili, že družstevníci obědvají ještě jednou ve svých bytech. Oběd v jídelně byl totiž záměrně co nejchudší, aby si chudí rolníci z okolí, kteří neustále okouněli po usedlosti, nemysleli, že si družstevníci dopřávají.

Čím déle jsem byl v tomto artělu, tím více jsem dospíval k přesvědčení, že jeho ideologií je farizejství, přestože tu dosáhli značného společného majetku i velkých výrobních úspěchů. Družstevníci-hrdinové zejména v přítomnosti rolníků odjinud si neustále naříkali, že loňská úroda byla špatná, že být členem artělu se nevyplácí a že se asi brzy zase rozdělí na jednotlivá hospodářství a budou hospodařit jako za stara.

To všechno byly ovšem pokrytecké řeči. Roční výnos na každého člena artělu přinejmenším dvojnásobně převyšoval roční výnos na hlavu u zdejších středních rolníků, hospodařících samostatně, a podíl základního kapitálu, jenž připadal na každého člena artělu, se blížil tisíci rublům.

Odkud se tedy vzalo toto farizejství, toto chytračení a skrytý boj se stranou a s chudáky, jen abych se já měl i nadále dobře?

Družstvo samo tvořilo ostrůvek uprostřed dosti velkého, rozlehlého ne-li moře, tedy jezera soukromě hospodařících. Chudinský aktiv ze sousedních vesnic stejně jako sovětské a stranické orgány si dávno přály udělat z tohoto družstva středisko, pramen zkušeností o společném hospodaření pro velký kolchozní kombinát. Avšak družstvo, které se skládalo z bývalých hrdinů, kladlo hrdinský odpor, a rušit hospodářskou jednotku s tak vysokou výrobní kapacitou přirozeně ani aktivisté z řad chudých rolníků, ani straničtí pracovníci nechtěli. Naopak, všechny jejich pokusy postavit artěl do čela kolchozního hnutí předpokládaly dobrovolnou dohodu s jeho vedením. Avšak k dohodě stále nějak nedocházelo. A nejen to, ale za poslední čtyři roky přijalo družstvo mezi sebe jen deset chudých rolníků, a to ještě pod nátlakem všech nadřízených orgánů. Přičemž dva z těchto desíti v družstvu brzy zdomácněli a přejali jeho bezzásadovost v hromadění majetku, tři vystoupili, vyměnivše družstevní truhlice za volný bolševický vítr, a pět z nich utvořilo v družstvu skutečnou bolševickou opozici proti sektářskému vedení; dva z nich pak byli moji známí. Těch pět přirozeně nemělo v družstvu žádnou váhu, mohli je dokonce při první příležitosti členství zbavit. Přitom však právě oni tvoří podle mého mínění skutečný zárodek příštího, bolševického vedení artělu, které také nahradí někdejší hrdiny a nynější farizeje a mlsné huby.

Po celém okrese, do něhož patřilo družstvo Vyznamenaných hrdinů, bylo v kolchozech organizováno jen asi dvacet procent chudých a středních rolníků; velké kolchozní celky dosud ještě neexistovaly a všechny tyto malé tečky kolchozů se stejně jako artěl vařily ve vlastní šťávě denních starostí. A to, že kolchozní hnutí nebylo hnutím masovým, že se svatouškovsky dodržovala zásada dobrovolnosti (jež ve skutečnosti podporovala mezi nejlepšími lidmi z řad chudiny pasivitu) a že tu nastalo jakési zvláštní bezvětří – to všechno způsobilo, že místo kolchozní sílící řeky se vytvořily malé kolchozní loužičky a jedna velká bažina zdejšího artělu.

Když jsem dokončil opravu studny, dostal jsem deset rublů a měl jsem odejít. Jenže mi bylo líto zanechat toto velkolepě prospívající družstvo na pospas novopečeným feudálům. Vždyť v loňském roce, kdy byla úroda pšenice průměrná, zde sklízeli dvacet metráků po hektaru, a jen na ovoci dodaném výkupnímu středisku stržili pětadvacet tisíc rublů. Bylo jasné, že tato hospodářská jednotka by mohla sdružit, postavit na nohy a podstatně zvýšit životní úroveň několika set chudých rolníků. Proč zde tedy má zůstávat několik desítek nehybně tloustnoucích „hrdinů“?

Pro zajímavost musím dodat, že v družstvu byly všeho všudy dva traktory. Všechny práce se vykonávaly po staru, jako za našich pradědů; dobrých výsledků pak dosahovali členové družstva nesmírnou pracovitostí, dobrou organizací a šetrným hospodařením s dosaženou produkcí; tyto vlastnosti jim nikdo nemohl upřít a ty také musí být zachovány i tehdy, až se tento farizejsky podnikavý artěl stane skutečně bolševickým. A jakých tam teprve budou dosahovat výsledků, až budou vybaveni traktory a hnojivy, až na jejich polnostech zavládne místo suché vypočítavosti údernická práce a až podfukářského shánčlivce vystřídá bolševik a agronom, a hlavně až se z artělu skutečně stane pracovní sdružení chudých rolníků!

Dlouho jsme s oběma opozičně smýšlejícími členy artělu probírali bolavá místa v družstvu a stále jsme nemohli přijít na to, jak s nimi skoncovat.

Jeden z nich se mě na konci rozhovoru zeptal:

„A co je u nás nejsilnější a nejlepší?“

Řekl jsem mu, že diktatura proletariátu.

„Zajdu na okres a budu žádat, ať nám vyměnějí naše vedení za pomoci diktarury proletariátu,“ řekl jeden ze soudruhů. „Komuny a artěly všude ukazujou cestu kolchozům, jenom u nás se to ne a ne hnout z místa.“

„Asi že ta naše družstevní komuna ještě není ten pravej komunismus,“ pravil druhý družstevník.

„Náš artěl je něco na způsob kulacké akciové společnosti, kde podíly tvoří práce a majetek je státní,“ pokusil jsem se o jakousi definici.

„Ale zakládali je přeci hrdinové z občanský války!“ lítostivě pravil jeden z přítomných členů.

„Ano, jenomže čas zdolává i hrdiny a dělá z nich postavy, které jsou nám k smíchu.“

To jsem řekl já, ale členové komuny se proti tomu ihned ohradili:

„To není žádná pravda, protože jsou hrdinové, kteří dovedou držet s časem krok a vést ho pěkně na provázku!“

Měli zřejmě pravdu a já jsem s nimi přirozeně souhlasil. Poté jsme se na jednoho z těch dvou společně složili a on šel přivolat na pomoc proletářskou diktaturu.

Za dva dny se vrátil. Zjistil, že ve Druhém Veselíčku už sedí nějaká komise z oblastního města, která zjistila, že existuje spojení mezi správou artělu vysloužilých hrdinů a pěti kolchozními komisemi ve Veselíčku.

A tak vyšlo najevo ještě před příchodem soudruha Skrynka, že artěl Vyznamenaných hrdinů je jen agenturou kulackých spřeženců, působících ve Druhém Veselíčku a Veselíčko že je baštou zámožné skupiny soukromých hospodářů. O tomto spojení se vlastně vědělo už dávno: čím jiným byly sňatky mezi členy artělu a dcerami z rodin kulackých příznivců a naopak? To, co spojovala pouta třídy, bylo ještě upevněno krví.

Vzhledem k tomu všemu nadcházel nyní tajné buržoazii na vesnici konec a já jsem odtud s uspokojením vykročil dále po cestě, kterou jsem před sebou viděl z družstevní usedlosti.

Před hlavním velikonočním svátkem jsem dorazil do malého kolchozu zvaného Mocný proud a byl jsem zde svědkem posledních chvil podruha Filata, jehož příběh se nyní pokusím nezkresleně vylíčit.

Filata přijali do kolchozu až na sám konec, když už všichni střední rolníci byli zapsáni.

„Copak ty, tebe za člena vemou vždycky,“ říkali Filatovi vedoucí členové, „ty jsi v třídním směru načisto stoprocentní.“

A tak Filat čekal, nevěda, z čeho se má radovat, když ještě stále není členem kolchozu. Zamlkle chodil po kolchoze a odstraňoval nejrůznější závady. Když někde zůstaly otevřené dveře do chalupy, naklonil se plot nebo třeba kohout chodil sám bez slepic, Filat šel dveře zavřít, plot narovnat a kohouta zahnat ke slepicím.

Když vanul vítr, vycházel Filat na onen kraj kolchozní vesnice, kam vítr směřoval, a dával pozor, jestli vítr nevyfoukne ze vsi něco užitečného. A jakmile zjistil, že ano, rychle tuto užitečnou věc chytil a vrátil ji zpět do společného fondu.

Tak žil Filat s hlavou plnou starostí o majetek a pořádek v kolchoze, a přitom stále nebyl členem družstevního společenství.

Na Filata si dávno všichni zvykli a v kolchoze ho bylo stále potřeba. Když někomu rodila žena, zavolal Filata, aby vedl hospodářství a dohlédl na malé děti; kromě toho uměl Filat čistit komíny, odvykat slepice od sedění na vejcích a usekávat psům ocasy, aby byli vzteklejší.

Vedení kolchozu se rozhodlo přijmout tohoto muže o prvním svátku velikonočním a oslavit tak místo vzkříšení Kristova vzkříšení chuďasovo v kolchoze.

Na Bílou sobotu večer oblékli Filata do krásných čistých šatů, které vzali z kolchozního konzumu, a staré Filatovo oblečení pověsili do zvláštní stodoly, jež dostala název „muzeum chudého rolníka a podruha, žijícího v epoše kulactva jakožto třídy“.

Chalupu, v níž byla čítárna, předem vyzdobili vlajkou a heslem a zrána o hlavním svátku velikonočním vyvedli Filata na verandu, kolem níž stály shromážděny kolchozní masy. Jakmile Filat spatřil slunce na nebi a organizovaný lid dole, zaradoval se ze všech sil svého těla a umínil si, že napříště bude žít ještě obětavěji a ještě pracovitěji, než žil doposud.

„Tadyhle vidíte nového člena našeho kolchozu, soudruha Filata,“ pravil aktivní předseda celému kolchozu. „Dnes nevyzvánějí zvony nad smutnejma chalupama, ani pop nevyzpěvuje pohřební písničky, a ani ten kulak si necpe nácka špekem, ale stojí tu před náma Filat a usmívá se, pracující slunce svítí nad naším kolchozem a veškerým světovým internacionálem a my všicky cejtíme převelikou radost v celým těle. A proč je naše radost převeliká? Proto, že Filat byl ten, koho na světě nejvíc pronásledovali, ale on přitom nejvíc mlčel a nejmíň jedl. Filat jakživ nic neříkal a pořád jenom dělal a dělal, no a teďky byl tento poslední chudák vzkříšenej skrzevá kolchozní organizaci. A teď nám něco pověz ty, Filate, teď budeš ty, smutnej a poctivej člověče, svítit na světě namísto kulackýho Kristapána.“

Filat se usmál na lidi okolo sebe a na celou kvetoucí přírodu.

„Já mluvím potichu, soudruzi, protože mně se jaktěživ nikdo na nic neptal. Přál jsem si jenom, aby někdy bylo štěstí i v nádenickým kotli, ale teď mám strach napít se z něho, radši ať se dostane na ostatní.“

Po těch slovech Filat celý zbledl a opřel se o předsedu kolchozu.

„Co je ti, Filate?“ vykřikl celý kolchoz. „Nic se neboj a žij si, ty duše ustrašená, však teď budeš členem! Budeš nám kázat o práci a pilnosti, ty poslední z posledních.“

„Chtěl bych, jenže moje srdce si zvyklo na trápení a nespravedlnost, a vy mně dáváte štěstí – a to je na mě moc,“ tiše pravil Filat.

„To nic, na to si zvykneš,“ volali kolchozníci. „Koukni se na slunko a pěkně se nadechni.“

Filat však zeslábl štěstím natolik, že klesl na zem a začal umírat na přílišný tlukot srdce.

Vynesli ho na trávu a položili obličejem ke slunci na nebi. Všichni zmlkli a stáli jako sochy.

Náhle se ozval hlas nějakého kulackého zakuklence: „Aspoň vidíte, že Kristuspán na světě existuje, když potrestal podruha Filata!“

Filat zaslechl tato slova mlhou svého hasnoucího vědomí a vstal, neboť dokázal-li na světě vydržet třicet sedm let, pak mohl vydržet a přemoci i smrt, třebas jen na jednu, poslední chvilku.

„Lžeš, ty zmije zakuklená! Tady mě máš, jsem živ, a támhleto slunko svítí na žita a na mě! Třicet let mě dřeli statkáři, až mě zedřeli.“

Nato udělal Filat dva kroky, otevřel oči a zemřel se zrakem vyhaslým.

„Sbohem, Filate,“ pravil předseda za všechny. „Buď čest tvé práci, neznámej, slavnej člověče.“

A každý kolchozník smekl čepici a široce rozevřel oči, aby mu osychaly a neplakaly.

Nedaleko za kolchozem Mocný proud jsem došel k železničnímu náspu a podél něho jsem potom dorazil k nádraží, odkud jsem jel vlakem.

Za dvacet čtyři hodiny jsem ujel tak daleko, že jsem vystoupil z vlaku už v ostrogožském okrese, který je domovem michnovské ovce, nejhodnotnějšího druhu v celém SSSR. Ostrogožský okres však nemá možnost pustit se důkladně a plánovitě do chovu, protože v okolí nejsou pro ovce suchá a zdravá pastviska, a pozemské mokřiny a blátivé pastviny jsou zamořeny nejrůznějšími infekcemi, zejména jaterní motolicí.

Obce ostrogožského okresu – Olšany, Humna, Pisarevka, Osipovka, Hnilé, Středně Voskresenské, Rybenské, Luka, Alexandrovka – stejně jako obce z ostatních okresů rozhodně odmítly chovat a pěstovat ovce, neboť tato zvířata, vesměs nakažená fascioliasou, hynou po tisících na mokřinatých pastvinách.

Zdaleka ne úplná statistika uvádí, že za poslední dva roky uhynulo na jaterní motolici kolem 40 000 ovcí, což představuje okrouhle asi 500 000 rublů.

Ani jeden z preparátů, užívaných při medikamentózní léčbě, nedosáhl žádoucích výsledků, a obyvatelstvo i veterinární personál dospěli k přesvědčení, že jakákoli léčba je neúčinná, pokud se ovce budou pást na mokrých lukách, neboť každou minutu a s každým stéblem přijímají další a další dávku hlístů.

Z veterinárně zdravotnického hlediska je nebezpečné a z hospodářského hlediska nevýhodné ponechat močálovitá místa na pospas bacilům a hlístům, aby si tu báječně žily, a připravit dobytek o zdravou píci, na kterou je ostrogožský okres tak chudý.

Vzhledem k tomu všemu pokládá okružní veterinární oddělení ve svých zprávách a plánech melioraci, tj. vysušení močálů a mokrých pastvin, za jediný způsob, jak zbavit chov ovcí neustálé hrozby uhynutí, a považuje za naprosto nezbytné okamžitě zahájit práce na vysoušení bahnitých pastvisek, především podél toku Tiché Sosny a jejích přítoků; tato řeka protéká celým okresem a její poříční louky (jež celkově tvoří 30 000 hektarů) se po vysušení stanou hospodářskou základnou okresu, čímž bude současně vyřešen problém chovu michnovských ovcí v celém okrese.

Kdysi bývaly v ostrogožském okrese žírné pastviny, to však bylo před tím, než se tu vyskytovaly ovce, ba ještě dřív – než se tu vůbec vyskytoval člověk a než začaly vznikat osady prvních lidí po březích Tiché Sosny, neboť právě do těchto dávných dob spadá vznik výmolů v křídových naplaveninách a s ním i začátky hospodářské činnosti člověka. Tyto výmoly totiž ústily k poříčí řeky a splavovaly do ní prsť, čímž postupně umrtvily říční proud a zahájily dlouhé období zamokřování.

Podíváme-li se na celou rozlohu ostrogožského okresu, zjistíme, že rychlé rozšiřování bažin bylo pro jeho národní hospodářství osudné.

Umírají-li řeky, hynou nejen ovce a upadá chov dobytka, ale začíná umírat i člověk. Zhoubná chronická malárie je velmi rozšířena právě mezi obyvateli údolí Tiché Sosny.

Bylo by přirozeně malomyslné nepokusit se po zjištění těchto děsivých skutečností vstoupit s přírodou do boje, odebrat jí obrovské neplodné pozemky, a získat tak pro dobytek snadno a rychle výživnou píci a pro pracující lidi plodiny a zdraví.

Tento boj s přírodou o desetitisíce hektarů močálovitých pozemků začal v roce 1925. Plán regulačních a odvodňovacích prací na Tiché Sosně zahrnuje poříční masív v délce 40 kilometrů a na ploše 83 čtverečních kilometrů. Přibližně třetina veškeré práce je již hotova; od roku 1927 jsou pak práce mechanizovány, to znamená, že řeku čistí a hloubí nikoli člověk, stojící s lopatou ve vodě, ale plovoucí exkavátor, přičemž tento stroj, ztracený kdesi v bažinách, může být do jisté míry pýchou sovětské rypadlové techniky, neboť plovoucí exkavátor originální konstrukce byl poprvé vyroben v Sovětském svazu (před válkou ani po válce se v Rusku takové stroje nevyráběly, nakupovaly se obvykle v Americe). Avšak sovětští inženýři používají v boji proti močálům nejen strojů, ale i výbušnin, a slehlé nánosy a vrstvy dřevin, které dusí tok řeky, se trhají dynamitem.

Že obyvatelstvo má velký zájem na úspěchu prací, je patrno z toho, že jeho účast na nákladech činí 52 % celkového rozpočtu, které si převážně odpracovávají. Avšak tyto údaje se týkají období melioračních družstev, tj. doby jednoduchých účelových sdružení rolníků; kdežto dnes, kdy v údolích kolem Tiché Sosny jsou silné kolchozy, dá se očekávat daleko vyšší tempo odvodňovacích prací a ještě výraznější účast obyvatelstva.

Rolnictvo údolního kraje Tiché Sosny už v roce 1924, kdy jsem zde byl, dobře vědělo, že pouhou pilnou prací samostatně hospodařících rolníků nelze zřídit velké poříční hospodářství, natož přeměnit močály v louky, a proto v roce 1925, kdy práce začaly, bylo už všechno zainteresované zchudlé rolnictvo sdruženo v melioračních družstvech, tj. v primitivní formě výrobního kooperativu.

Tak vypadají bohatá fakta o tomto chudém údolí, kde dodnes pokračuje těžký boj za znovuzískání žírného zaniklého domova michnovské ovce.

Když jsem se pak dostal z tohoto údolí, plného pilné práce, do suché doliny, přišel jsem do kolchozní vesnice Červánky lidstva a byl jsem zlákán nejen jejím pěkným názvem, ale i dalším heslem na kolchozní tabuli:

„Všem utlačeným národům na dlouhá léta.“ Tato slova se jasně vztahovala ke kolchozní organizaci života a práce.

U kolchozní brány stál nějaký starý muž s přívětivou, ale přísnou tváří, a díval se na mne.

„Kdopak jsi?“ zeptal se.

Odpověděl jsem mu jen přibližně, neboť jeho otázka vlastně nebyla tak jednoduchá.

„A jsi kádr?“

„To jsem.“

„A kde pracuješ?“

„V hlavě.“

„Tak to jenom poď, to je dobrá instituce. Poď, usmažíme si vajíčka. A víš, kdo jsem já?“

„Kdo?“

„No přeci předseda celé té mladiny nového života, soudruh Paška. Vítám tě.“

„Děkuju.“

Dříve jsem míval strach, zda se vůbec hodím pro nový život, ale teď jsem viděl, že čím je život novější, tím se ke mně lidé chovají prostěji a přátelštěji.

Veselá Paškova žena nám v okamžiku usmažila vaječnici a my jsme se pustili do jídla. Při jídle jsem se zahleděl na Paškovu manželku – byla krásná, až radost pohledět, třebaže už nebyla z nejmladších, to však nebylo její hlavní předností; hlavní bylo, že byla veselá a věřila si, a kromě toho byla moudrá a stranila pokroku, jak jsem se dověděl později.

Potkal jsem už řadu kolchoznic podobných této ženě a všiml jsem si na nich, že pohlížejí na svět veseleji. Těžko bych mohl říci, čím to je, vždyť na kolchoznicích teď přece leží více starostí a strachu než na ostatních ženách; avšak ženy ze soukromých hospodářství jsou ve své většině tradičně zamlklé a na život pohlížejí černě.

„Tak ty říkáš, že jsi kádr?“ ozval se Paška (dosud jsem nevěděl, jak se jmenuje dál), když dojedl, a píchl mě do prsou.

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„A co když je to lež?“ domýšlel se nedůvěřivě Paška. „Odpověz mi na tuhle otázku: z kolika cihel se dá postavit malá čítárna?“

Druhá kontrolní otázka Paškova byla z docela jiného oboru:

„Že prej svět nemá nikde konec a hvězdy nikdo nespočítá. To je lež, soudruhu! To je buržoazní ideologie: pro buržousty je lepší, když svět bude tak širokej, že se v něm ztratí každá lumpárna a je se v něm kam schovat před proletariátem. Ale podle mě má svět konec a hvězd je taky jenom určitej počet.“

Řekl jsem na to, že Paška má docela pravdu a že vesmír nemůže být neurčitě nekonečný.

„A proč má elektrika ráda železo a skla si neváží?“

„Jsou-lipak v hmotě nějaké zákony, nebo jsou tam jenom tendence? Tak třeba se říká, že se dají udělat dvě hole na chlup stejné. Povídali! Čtyři neděle jsem vyřezával dvě pravítka, a stejně bylo jedno o vlásek jinší než druhé. Tak kde máš jaký zákony rovnosti? Jedině tendence existují, jináč nic.“

Odpovídal jsem podle svých sil na všechny jeho otázky.

„To by stačilo,“ rozhodl asi po dvou hodinách Paška. „Ostaň tu u nás jako kolchozní technik a pusť se do křížku s velikým úkolem, jak dohnat, předehnat a nezchvátit se. Dokážeš to? My tu chcem udělat kolchoz, aby byl jako Fordova mašina – aby se zkrátka jeho organizační forma hodila i rolníkovi v Africe i indickýmu chudákovi. Je ti to jasný?“

„Copak o to, jasné mi to je, jenomže je to zbytečné, protože africký rolník má dost rozumu sám.“

„Možná že má, zato ty ho nemáš. SSSR je přece nejpokrokovější mocnost, co se tejká revoluce, že jo? Tak proč bysme neměli vyřizovat pro ostatní svět sociální objednávky? A podle nich ať si pak chudí lidi na celým světě zařídějí život, jak jim to bude pasovat.“

Nějaký čas jsem žil a pracoval v Červáncích lidstva a za tu dobu jsem se o soudruhu Paškovi dověděl všechny podrobnosti z jeho života. Tyto podrobnosti svědčily o tom, že Paška je veliký člověk, který vyrostl z malého hlupáka, i když se třeba některé jeho počínání může zdát nešikovné a směšné, ale vždyť máme před sebou teprve zárodek člověka budoucnosti.

Za všechnu svou výchovu a vzdělání vděčil výhradně své ženě, která ho přivedla k rozumu a aktivitě. Totiž to bylo tak.

V dávných dobách, ještě před revolucí, neoslovil Pavla Jegoroviče nikdo jinak než Paška, třebaže už měl svá léta. Všichni mu tak říkali, protože byl hloupý jako patník nebo jako nezletilé děcko. Tenkrát v těch letech skupoval od pozemkových sdružení výmoly a staré studny, protože zatoužil vlastnit alespoň nějaký majetek, aby vůbec našel smysl života ve státě. Na to, aby získal skutečné domy a opravdový dobytek, neměl dosti prostředků, a proto mu nezbylo než pokládat za své usedlosti rokle. Přišel k nim většinou lacino: jednou skoupil za půl vědra vodky všechny močály a písčité pozemky v celém obvodě.

„Vem si to, ať se máš dobře,“ řekli mu rolníci, když se napili a utřeli si ústa. „Nějakej drobek ti na tom vyroste a budeš se aspoň cejtit jako hospodář.“

Potom už Paška trávil svůj život v roklích a na zarostlých mokrých brdcích. Tam se cítil dobře, kolem se rozprostíral jeho majetek a on mohl sledovat hmyz, který patřil jen a jen jemu.

Jindy zase Paška získal ovocný strom. Šel kolem statkářského sadu, a tu vidí, že po stromě leze černý červ. Paška se lekl, že červ může nejprve sníst jeden strom a potom celý voňavý sad. A začnou-li hynout sady, bude celý stát čím dál slabší a slabší a potom sem vtrhne nějaký bosonohý oddíl a zabere Paškovy rokliny a celé močálové panství.

A tak Paška zašel za statkářem a řekl mu:

„Stefane Jeremejeviči, po jednom tvým stromě leze černej červ. Dej pozor, ať ti nesežere všecko ovocný stromoví.“

„Povídáš černej červ?“ opáčil zasmušile Stefan Jeremejevič. „Je-lipak to flóra, nebo fauna, takovej černej červ? Černej červ! No a copak s ním mám dělat? Víš ty co, Paško? Vem si ten strom, vytrhni ho i s kořenem a odtáhni ho pryč z mýho statku a doma ten strom spal. Ale ne abys ty červy poztrácel, pěkně se koukej za sebe a sbírej je do čepice.“

Paška vykopal ze sadu škodlivý strom a odtáhl si ho k sobě do rokle, kde ho zapíchl do hlíny, neboť toužil mít vlastní sad.

Ale strom umřel a pak přišla revoluce. Nemajetní si na Pašku zasedli jako na nepřátelský element a z roklin ho okamžitě vyhnali pryč.

Paška se proto vypravil na pouť zemí, aby si někde našel neznámé místečko. Cestou si na sobě rozerval šaty, poranil si tělo a záměrně dlouho nejedl: už tenkrát, když byl zaostalým ziskuchtivcem, si všiml, že má-li mít člověk v sovětském státě nějakou vážnost, musí vypadat velice chudě.

A skutečně, ve vesnických sovětech si ho hleděli a říkali mu:

„Tady jde náš pomocník, utlačovanej člověk. Kdepak ty jsi se zdržoval, soudruhu?“

„V roklině,“ odpovídal Paška.

Předseda vesnického sovětu hleděl na Pašku se slzami v očích.

„Dostaneš hrnek mlíka a kus chleba, pěkně se najíš, a my tě pak přitáhnem do aktívu, protože takový, jako jsi ty, my tuze potřebujem.“

A Paška se vždycky napil, najedl a zůstal.

V jedné vesnici ho udělali vedoucím konzumu. Paška spatřil zboží a bylo mu je líto prodávat – vždyť lidi by to všecko dokázali sníst a sprovodit ze světa, a co z toho? Majetek se má vždycky schraňovat, protože lidí je dost, ale materialismu málo.

Z konzumu dali Pašku pryč. Paška z toho usoudil, že ještě není dost chudý, aby byl hoden sovětského státu, a proto se stal žebrákem. Nejvíc ze všeho se bál, aby nepřišel o občanské oslovení a neztratil ze srdce smysl života.

Pašku však postavili před soud jako tuláka a neproduktivní živel, který bezplatně promrhává proletářskou stravu. Paška u soudu řekl, že hledá nejspodnější místečko v životě, aby ho revoluce mohla uznat za svého. Teď by chtěl zemřít a zbavit stát své přítomnosti a usnadnit mu tak jeho situaci, tím spíš, že umrlec je vlastně nejchudším proletářem na světě.

Soudce z dělnických řad Pašku vyslechl a řekl mu:

„Kapitalismus plodil nejenom chudáky, ale taky hlupáky. S chudobou se vypořádáme, ale co si počneme s hlupákama? A tady se dostáváme ke kulturní revoluci, soudruzi. Pročež se domnívám, že tohoto soudruha jménem Paška musíme vhodit do kotle kulturní revoluce, spálit na něm kůži jeho nevědomosti, dostat se až na kost jeho otrockému chování, vlézt mu do lebky a do duše a vyplnit mu všechny skuliny naším ideologickým nálevem…“

Paška až vykřikl hrůzou, když si představil tuto popravu, a lehl si na zem, že radši zavčas umře. Ale vzala se za něho jedna fešná dáma, soudcova zástupkyně.

„Takhle se nesmí strašit neuvědomělý člověk. Nejprv ho musíme pěkně politovat, a teprve potom začít s učením. Postav se na nohy, soudruhu Paško, my tě oženíme s jednou uvědomělou štramandou a ta tě bude pomalinku pěkně učit, jak má vypadat soudruh a občan, co má v hlavě jasno, protože tebe má na svědomí to kapitalistické temno.“

A tak milého Pašku oženili s tou štramandou a on ze samého strachu před ní začal žít a pracovat jako uvědomělý občan a jen děkoval svému osudu a sovětské vládě, která má ten osud v rukou.

Od této šťastné chvíle před soudem až podnes šel Paška stále nahoru, až dosáhl funkce předsedy kolchozu – tolik mu přibylo rozumu zásluhou dobrého působení uvědomělé manželky.

I na okrese hodnotili Pašku velmi vysoko, jako místní pružinu, která tlačí chudé a střední masy stále vpřed; on sám si pak víc a více stýskal, že toho tak málo pochytil z celé učenosti světa, a chystal se po pětiletce na studie.

Zůstal jsem v kolchoze Červánky lidstva velmi dlouho; byl jsem svědkem jarní setby na 140 % a pracoval jsem na třech stavbách – na stavbě rybničné hráze, obilní sýpky a silové věže.

Po každém novém úspěchu promluvil Paška na schůzi kolchozu a vždycky na přibližně stejné téma:

„Já, soudruh Paška, s váma se všema, s chudákama a soudruhama, dosáhnem toho, že v SSSR nikdy neumlkne hlas píšťal industrializace, tak jako nad anglickým imperialismem nikdy nezapadá slunko. A nejenom to, ale my dosáhnem toho, že kouř z našich fabrik zakryje slunko nad Anglií! Musíme si na druhej rok vzít na starost jeden hrdinskej závod a celý osazenstvo v něm zásobit pšenkou z našeho kolchozu, aby náš soudruh dělník nemusel žvejkat kyselej komisárek, ale mohl se najíst našeho vejražkovýho. To vám říkám já, soudruh Paška!“

Zdržel jsem se v Paškově blízkosti do prvních podzimních dnů, neboť jsem k němu cítil hluboké přátelství – byl totiž živým dokladem toho, že hloupost je jen přechodný sociální jev. Až jednoho hezkého dne jsem mu přece jen podal ruku na rozloučenou a rozjel se do uralských stepí.

„Jeď si, kam chceš,“ řekl mi Pavel Jegorovič. „Stejně se všichni vaříme v jednom třídním kotli, takže šťáva tvého života ke mně dojde tak jako tak.“

Loučím se se soudruhy i s nepřáteli a doufám, že komunismus nastane dříve, než uplyne čas našeho života, a že u hrobů všech nepřátel, dnešních i příštích, se znovu se soudruhy sejdeme a pak si o všem důkladně pohovoříme.

Andrej Platonov
Co nám jde k duhu

Překlad Anna Nováková

Ilustrace na obálce svekloid/Shutterstock.com

Redakce Jaroslava Bednářová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 17. 6. 2022

ISBN 978-80-274-2442-9 (epub)

ISBN 978-80-274-2443-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-2444-3 (prc)