Táto elektronická kniha bola zakúpená v internetovom kníhkupectve Martinus.sk

Meno a priezvisko kupujúceho: Jan Berger

E-mail: 3hoursold@gmail.com

Upozorňujeme, že elektronická kniha je dielom chráneným podľa autorského zákona a je určená len pre osobnú potrebu kupujúceho. Kniha ako celok ani žiadna jej časť nesmie byť voľne šírená na internete, ani inak ďalej zverejňovaná. V prípade ďalšieho šírenia neoprávnene zasiahnete do autorského práva s dôsledkami podľa platného autorského zákona a trestného zákonníku.

Veľmi si vážime, že e-knihu ďalej nešírite. Len vďaka Vašim nákupom dostanú autori, vydavatelia a kníhkupci odmenu za svoju prácu. Ďakujeme, že tak prispievate k rozvoju literatúry a vzniku ďalších skvelých kníh.

Ak máte akékoľvek otázky ohľadom použitia e-knihy, neváhajte nás prosím kontaktovať na adrese eknihy@martinus.sk

Milan Šimečka

Obnovení pořádku

Elektronická kniha

Rukopis publikace Obnovení pořádku vznikal v letech 1975 – 1977. Knižně vyšla nejprve v zahraničí (Kolín nad Rýnem a Paříž, 1979; Řím, 1982; Londýn, 1984). V Československu byla publikována jen jako samizdat (Edice Popelnice, Praha 1981). Oficiálně vyšla kniha až po revoluci (Atlantis, Brno; Archa, Bratislava 1990). Milan Šimečka v tom čase působil pár měsíců jako hlavní poradce prezidenta Václava Havla. V září 1990 však nečekaně a náhle zemřel ve věku šedesáti let.

V roce 2018 přinášíme českému čtenáři elektronickou verzi knihy, jejíž text vychází z druhého zahraničního vydání knihy (Rozmluvy, Londýn 1984). Obsahuje původní předmluvu autora k italskému vydání knihy, doslov Viléma Prečana, životopisný portrét, jako i bibliografii autorových prací vydaných knižně po roce 1970, doplněnou o vydání po roce 1990.

Bonusovým textem je příspěvek „Sebrali ho ve středu 6. května...“, který napsal historik a osobní přítel autora, Vilém Prečan, krátce po zatčení a uvěznění Milana Šimečku v roce 1981.

Děkujeme

Československému dokumentačnímu středisku v Praze

a předsedovi správní rady, panu Vilému Prečanovi,

za pomoc a spolupráci při přípravě této knihy.

ďalej nasledujú

samotný text knihy

Bibliografie M. Šimečky

tiráž

Úvodem

Není větších zastánců pořádku, než jsou vítězní revolucionáři.

Jakmile se nová revoluční moc ustaví, vytvoří se stát a jeho instituce, jakmile její představitelé začnou sklízet ovoce nového postavení, stane se pořádek svatým pojmem. Z bývalých vůdců povstání, podněcovatelů stávek, organizátorů pouličních demonstrací, šiřitelů ilegálních tiskovin, důmyslných ukrývačů zbraní, partyzánů a velitelů přepadových oddílů, se téměř přes noc stávají vyznavači pořádku a přísné legality, které naplňuje odporem každé neorganizované srocení lidu, letáček rozepsaný psacím strojem, a dokonce i teoretická úvaha o možné reformě existujícího systému. Titíž lidé, kteří kdysi, ještě ve starém parlamentě, proslavili svou stranu bojovnou řečí, projevovali později nelíčené pobouření nad krotkou výhradou básníka či filosofa k existujícímu pořádku. Viděl jsem, jak představitel státu štítivě poukázal na nehoráznou drzost jakýchsi lidí, kteří neuměle rozmnožili leták, zdůrazňující znění zákona o volebním právu. Za války to byl správce tajné tiskárny. Znal jsem ovšem i skromné buriče v rámci etablovaného systému, kteří přešli na stranu pořádku, jen co v něm dostali funkci. Není tedy třeba vztahovat tuto změnu jen na čas před revolucí a čas po ní. Tato změna nevyplývá natolik z obecné zákonitosti dějin jako spíše z obecných zákonitostí, kterým podléhají lidské bytosti v dějinách, revolucionáře nevyjímaje.

Toto pozorování, jímž začínám svou knihu, není jistě objevné. Vztahuje se však na pořádek, a to je pojem, který jsem zvolil za východisko. Vím, že to není pojem nejpřesnější, ale není o nic horší než třeba vědečtější pojmy, které nabízí politologie, sociologie nebo filozofie. Není to samozřejmě také můj pojem a není to také moje hledisko. Není to dokonce ani pojem z přísné mluvy stranických usnesení, dokumentů a různých poučení. Ale o to více je právě pořádek /vyslovuj se smutnou a trpkou ironií/ smyslem onoho dění uplynulých osmi let, kterému se tu chci věnovat. V pořádku je skryto množství obsahů, které chci ukázat. Pořádek je prostě pojem, který mi pro tento účel nejvíce vyhovuje.

Události roku 1968 v mé zemi byly pojmenovány nejrůznějším způsobem. Zdá se mi však nejvýstižnější, když řekneme, že z hlediska celého systému reálného socialismu propukl v Československu jednoduše nepořádek. Nepořádek uvnitř i navenek. Má země se podobala v té době planetě, která se v důsledku zvláštního seskupení sil vymkla ze své dráhy a letěla po svém v nejasné naději, že si snad najde nějakou novou dráhu blíže ke slunci. V ustáleném evropském pořádku to byl podnik od samého začátku dosti riskantní. Tím více přitahoval k sobě tento let pozornost a budil u diváků na Západě rozechvění a na Východě znepokojení.

Dnes si už spíše dovedu představit, že ti mužové, kteří se cítili být zodpovědní za celý systém oběžnic, pohlíželi nevraživě na nezodpovědné manévry československé družice. Ať už právem, či neprávem, dospěli jednoho dne k přesvědčení, že má země ohrožuje vesmírný pořádek, že by mohla jednoho dne vychýlit z dráhy i ostatní planety. Usnesli se tedy vrátit mou zemi tam, kde byla, a naučit ji důsledněji smyslu pro pořádek. Jak známo, učinili to pak takovou silou zbraní, že tím paradoxním způsobem zvýšili historickou váhu onoho krátkodobého československého nepořádku. To se stalo, a to je to podstatné.

Když tohle divadlo skončilo a diváci se odebrali domů, usedli novináři, historici, sociologové, aby podali zprávu o tom, co se vlastně stalo. Četl jsem dosti knih, které se zabývají československými událostmi z roku 1968, a ještě více je těch, které jsem nečetl. Pro čtenáře je vždy zajímavější to, co se vymkne ze všednosti a nese s sebou jakousi vůni dobrodružství. I když jde o dobrodružství celé země a jejího lidu. Mnohé z těchto knih nebyly však napsány jen proto, aby ukojily okamžitý čtenářský zájem. Sledovaly nepochybné i nadčasovější poslání. Mnohé byly psány s vědomím, že ono překotné období národních dějin Československa by mohlo být výrazem obecnějších historických tendencí, že by mohlo osvětlit skryté podzemní proudění v sociálních systémech východní Evropy a ukázat se konečně jako předznamenání budoucnosti, kdy by se i dobrodružství mohlo stát po ztrátě krajností všedním rámcem života společnosti.

Veden oběma pohnutkami začal jsem na začátku konsolidace, v roce 1971, psát knihu o roce 1968. Napsal jsem rychle několik kapitol a pak jsem usedával k nedopsanému rukopisu stále řidčeji. Skličovalo mě vědomí, že s postupujícím časem se moje práce jeví jen jako početní rozmnožení té literatury o Československu, pro jejíž napsání měli autoři lepší podmínky než já. Moje nové zaměstnání šoféra a později řemeslníka-specialisty, a ještě později strojníka na rypadle mi sice rozšiřovalo obzory, ale jinak mi ponechávalo stále méně fyzických a psychických sil, abych dovedl do konce práci, o jejímž smyslu jsem už měl pochybnosti. A tak se stalo, že kniha zůstala nedopsána, při domovní prohlídce byla zabavena a dnes je spolu s mnoha jinými mými rukopisy součástí vyšetřovacího spisu číslo VŠ — ČSV — 4/1975 na správě vyšetřování Státní bezpečnosti.

Musím však také přiznat, že v průběhu plynoucích let jsem se dostával do vnitřních rozporů, že můj pohled na události z roku 1968 ztrácel postupně svou původní odhalovací jednoznačnost. Pomalu se také zrelativizovalo striktní morální hledisko, jednoznačné sympatie a antipatie. Svou úlohu v odpatetizování celé problematiky tu přirozeně sehrál pohled na smutné divadlo hromadné konverse a údiv nad lehkostí, s jakou jedna a tatáž ústa vyslovovala vášnivý odsudek toho, nač ještě před krátkým časem pří sahala.

Po pěti letech zcela nové zkušenosti se mi začala jevit důležitost publicistické výpovědi trochu jinak. Přestala mě tak naléhavě zajímat analýza událostí z roku 1968. Samotné vzpomínání na toto krátké období začalo být nespolehlivé. S postupem času začalo všechno vypadat jako legenda. Tlak oficiální propagandy způsoboval, že mnozí lidé začali pochybovat o pravdivosti své nejvlastnější zkušenosti. Četl jsem noviny a časopisy z té doby a slova, která jsme tehdy používali, mi připadala nepřípadná, nepřiměřená nové zkušenosti. Časový odstup udělal své. Pro střízlivé historické hodnocení je prý takový odstup potřebný a dokonce žádoucí. Ale do střízlivého historického hodnocení jsem měl pramálo chuti. Nechtělo se mi prohrabávat se třeba horou omylů a politické prostomyslnosti, kterou tento výbuch národních emocí navršil. Udělají to jisté jiní.

Najednou se mi zdálo být mnohem důležitější popsání a pochopení doby po rozpadu oněch národních emocí. Doby, která byla oficiálně nazvána dobou konsolidace a normalizace, doby, ve které byla, jinak řečeno, vykolejená planeta vrácena na svou starou dráhu. Nové téma mi umožní, abych se zabýval situací typickou pro reálný socialismus; rok 1968 byl situací atypickou. Zdálo se mi, že i pro budoucnost je snad potřebnější vyznat se v dějích typických pro celý systém existujícího socialismu než v historické výjimečnosti, která se sotva kdy bude v takové podobě opakovat.

Znali jsme samozřejmě už před tím základní funkce systému, jeho sílu i slabiny, věděli jsme o pevných pravidlech, kterými se řídí vnitřní život státu, věděli jsme i o nepsaných pravidlech, která je nutno respektovat navenek. Sám jsem dokonale ovládal ideologickou frazeologii, věděl jsem, jaké významy se skrývají za slovy z referátů na sjezdech a z redakčních článků ústředního stranického tisku. A přece jsem tehdy neviděl všechno, mnohdy jsem okouněl okolo okrasného balastu, který zahaloval holou pravdu, držel se jako klíště starých iluzí a různých netypických předností, které se v systému prosadily v důsledku ryze československých podmínek, a tak ho zčásti poevropštily.

Obnovování všech funkcí systému jsem už ovšem pozoroval bez iluzí. Sám proces obnovy pořádku nic takového ani nedovoloval. V tomto procesu už nebylo nic z onoho postupného prorůstání nových funkcí „diktatury proletariátu“ do starých podmínek a národních tradic, které se dá sledovat v poválečných letech. Od roku 1970 byly obnovovány zmrtvělé funkce systému sveřepě a bez ohledu na stupeň předcházejícího vývoje. Spíše naopak, důsledně byly vymazávány z národního vědomí i vzpomínky na dosaženou úroveň ideologické střízlivosti, ekonomického myšlení, kulturní tolerance a politické věcnosti Proto také se všechny součásti onoho procesu projevovaly s nebývalou zřetelností, jasností a transparentností. Toto obnovování pořádku už nebylo s to vytvořit mýty, a upřímně řečeno, ani se o to nesnažilo, místo mýtů používalo už jen omšelé fráze a ani se nesnažilo obestřít je věrohodností. Všechno bylo najednou jak na dlani a mě lákalo využít onu jasnost a zaznamenat ji, než bude setřena přirozenýmzevšedňujícím vývojem.

Na tomto novém tématu mě lákal ovšem i jiný aspekt. Řekněme, že to byl — lidský faktor v onom procesu obnovy pořádku. Již dříve, v roce 1968, jsem měl pocit, že překotný běh dějin v mé vlasti má jakousi divadelní povahu. Mnohé dřívější změny probíhaly v pološeru typickém pro socialismus, v utajených rokovacích místnostech a střežených sídlech politiků. Tváře herců v těchtopolitických dramatech zůstávaly ve skrytu, anebo na nich byly nasazeny ty fádní masky z oficiální šedi. Avšak drama roku 1968 probíhalo na plně osvětleném jevišti. Lid začal najednou vnímat státníky a aktéry dramatu jako lidské bytosti, a ne jako prkenné panáky s věčnou frází v ústech. Viděl je najednou plakat, viděl jejich tváře obtížené únavou, mravními pochybnostmi a lidskou slabostí. Samozřejmě díky televizi. Tehdy se téměř v jediném okamžiku zrodil veřejný život a mnoha lidem se poprvé v životě začala jevit politika jako dílo lidských bytostí, a ne jako únavné a neskonale nudné, neprostupné a anonymní šikanování přicházející odněkud shůry. I první fáze obnovy pořádku probíhala na osvětleném jevišti. Lidé si dobře pamatovali herce a znali dobře jejich role. Proto s jistou dychtivostí sledovali, jak si vedou v naprosto nové hře a v naprosto nové režii. Myslím, že mohu bez nadsázky říci, že pro domácí lid neprobíhal děj po roce 1970 nikdy jako abstraktní proces „upevňování vedoucí úlohy strany, likvidace exponentů pravice, očisty československé kultury, prohloubení spolupráce mezi socialistickými státy atd.“, ale jako historické představení s živými postavami, jako hra o zradě, lásce, nenávisti, obětavosti a čachrářství, velikosti a nízkosti, pomstě a odpuštění, zbabělosti a hrdosti, jako hra o statečnosti a prohnanosti, jako hra o vzestupech a pádech, o penězích a o závisti a vůbec o všem, co je tak nádherné lidské. Nechci skrývat, že i já jsem viděl historické události především v této podobě, jen v této podobě mě uchvacovaly a až později jsem byl schopen podřídit se profesionálním návykům a pátrat po abstraktních tendencích, vývojových liniích, podstatách jevového dění, historických zobecněních, paralelách a poučeních. Jsa si toho vědom, nechci přílišnými zobecněními plýtvat.

Trochu je to i z nouze ctnost. Jsem si dobře vědom toho, že už dnes nejsem schopen napsat vědecké pojednání, zvláště ne o tomto tématu. Nemám čas na to, abych pátral po pramenech, četl staré noviny, vyhledával citáty v knihách, které mi pomáhaly utvářet si pohled na svět a na člověka, probírat se statistikami a referáty, ověřovat si fakta, která mi paměť vrací možná trochu zkresleně. Vstávám v pět hodin ráno do práce a vracím se ve čtyři. Do archivu by mě nepustili a legitimace univerzitní knihovny, která mě kdysi opravňovala číst libriprohibiti, propadla.

Ale to není to hlavní. Je to už sedm let, co jsem odešel, lépe řečeno byl vyhozen z vysoké školy. Od té doby jsem vstoupil do vědecké instituce asi třikrát, s pocity, které nebudu raději rozvádět. Jsem sedm let dělníkem, a to člověka změní. Stejně tak ho změní ono bezprávnépostavení, ve kterém po celá ta léta žiju. Nejsem tím vysokškolským učitelem, který se pokoušel psát vědecká pojednání a možná dokonce i věřil, že tzv. vědecký aparát a respektování zvyklostí vědecké práce dodávají knize váhu a důležitost. Čas odvál úctu k přesnému vymezení předmětu, historickému úvodu, seznamu použité literatury a tak podobně. Ostýchám se přečíst dokonce i to, co jsem sám před desíti či patnácti lety napsal, tak je mi to vzdálené. Někdy vezmu do rukou studie a knihy, které u nás stále vycházejí /kupodivu/, a které třeba napsali i někteří z mých bývalých přátel, čtu a nevycházím z údivu. O čem to píšou? O perspektivách, o humanismu, o rozvíjení marxismu-leninismu, o vědeckém přístupu, o socialistické demokracii a vůbec o všem možném. Obhajují své práce na zasedáních vědeckých rad a získávají vědecké tituly a platové postupy. Přečtu několik stran a uvažuju o tom, jestli nemá pravdu oficiální propaganda, když tvrdí, že lidé jako já jsou cizinci ve své vlasti. Protože to, co čtu v knihách a časopisech, jsou jakoby zprávy z jiného světa, který pravděpodobné existuje, ale já o něm už nic nevím. žiju v jiném světě. A zůstávám v přesvědčení, že můj dnešní svět, svět obyčejných lidí bez privilegií, ve kterém neuslyším, jak je den dlouhý ani jedinou z těch novinových frází a vědeckých nabubřelostí, je světem skutečným a ten druhý, oficiální, je jen jeho platónským stínem. Znám i jiná vysvětlení, ale k těm se dostanu později.

Psal jsem v časech, kdy vládla cenzura. Nebylo to ani tak nepříjemné. Nebylo to sice upřímné, ale bylo to psaní dosti vzrušující, člověk napínal strunu a čekal, kdy praskne. Často praskla, ale nijak zvláštní nepříjemnosti z toho nebyly. Psal jsem v časech, kdy cenzura zmizela. Tehdy se bralo všechno psané slovo strašně vážně a člověk až cítil v záhlaví onu tíhu zodpovědnosti. Psal jsem se strachem, jak to bude přijato a co to udělá. Ted› právě podobné starosti nemám. Nehodlám tuto práci předložit cenzuře a nemám ani dost odvahy věřit, že by měl v dohledné době nastat opět čas bez cenzury. Řekl bych, že je to ten nejlepší čas ke psaní. Svoboda je skutečné pojem velmi protikladný!

I.

Nepořádek

15. března 1939 jsem stál na chodníku a díval se, jak se ulicí valí motorizované jednotky německé armády, nákladní auta, děla a hlavně motocykly s přívěsnýmivozíky s kulometem. Bylo mi tehdy devět let a jako kluk jsem měl pravděpodobně chuť obdivovat vyleštěnou a exotickou vojenskou mašinérii. Ale za mnou stála má sestra, tehdy osmnáctiletá, a tiše plakala; plakala tak, jak jsem ji plakat ještě nikdy neviděl. A tak jsem pochopil, že se děje něco zlého. Pak tam byl s námi ještě jeden můj divný strýc. Tvářil se shovívavě a pravil pevně, jak se na muže patří: „Neplač, hloupá, aspoň tady teď bude pořádek!“

Ani nevím, proč jsem si právě tuto scénu uchoval v paměti tak zřetelně. Jako by to byla scéna z filmu, který jsem viděl desetkrát za sebou. Dlouho jsem však nevěděl, že si tu scénu tak přesné pamatuju. Vynořila se mi v paměti skoro po třiceti letech, zjara v roku 1969, když jsem sledoval v televizi projev muže, který se měl stát zakrátko vykonavatelem pořádku. Mluvil o tom, pevně jak se na muže patří, že je čas nastolit konečně pořádek. Vybrané obecenstvo zabouřilo nadšením.

Asociace těchto dvou časových rovin na mě dolehla s takovou tíhou, že jsem si okamžitě sedl, abych o té tíži napsal do novin. Ale po několika větách jsem toho nechal. Polekal jsem se neblahé souvislosti a malování čerta na zeď. Při trošce fantazie se daly v oné době objevit ještě mnohé naděje. V Praze vládl ještě zajíkavý a rozpačitý Alexander Dubček, který mluvil spíše o vývoji, o prostoru než o pořádku. Však mu také kdysi ještě v Bratislavě přezdívali na sekretariátě Alexandr Prostorovič. Ještě nebyly mosty spáleny a pojem pořádku si mohl každý vysvětlovat po svém.

Sjednotit mnohé pod heslem pořádku není velmi obtížné. Většina je vždycky pro pořádek. Pro tuto většinu představuje pořádek bezpečí, stabilitu, sociální jistotu, odhadnutelnou budoucnost pro sebe a pro generaci dětí, dosažitelný blahobyt atd. Obtížnější ovšem bylo přesvědčit na jaře roku 1969 většinu československých občanů, že mají za sebou krátkou etapu katastrofálního nepořádku. Ani jeden z těchto obsahů pořádku, které jsem vypočítal, a ani jiné možné obsahy nebyly až do 21. srpna narušeny. Rozpadly se fakticky až v důsledku invaze. Proto se také jevila sovětská interpretace roku 1968 jako kontrarevoluce absurdní každému, kdo aspoň trochu význam tohoto pojmu chápal. Všechny oficiální orgány Československa tento pojem odmítly a po všech peripetiích dávají dokonce i dnes přednost pojmu krize. Čerstvá zkušenost prostě nedovolovala pojmenovat předsrpnovou situaci nepořádkem. Teprve v souvislosti se vstupem vojsk, který vážně narušil ony běžné obsahy pořádku, se mohla aspoň z části uplatnit výzva k pořádku jako demagogické heslo.

To ovšem platí jen tehdy, vkládáme-li do pojmu pořádek ty významy obecného povědomí, jak jsem je uvedl výše. V roce 1969 začínalo však mít slovo pořádek i jiný význam. Výzvám k pořádku tleskali především ti, pro které byly takové výzvy skrytým příslibem návratu ke všem součástem politického systému, které byly zpochybněny bouřlivým vývojem v roce 1968. Mluvilo-li se o pořádku, rozumělo se, že jde o pořádek z let před rokem 1968, i když se nikdo v té době neodvážil formulovat otevřeně svou zálibu v přísném systému minulosti. Na veřejnosti vystupovali všichni vysocí funkcionáři strany a státu jako neochvějní stoupenci obrodného procesu a slibovali i do budoucnosti zachovat všechny jeho pozitivní stránky. Ale kdo z nich netoužil ve skrytu duše za jednoduchým systémem naprosté občansképoslušnosti, která tak ulehčuje těžkou práci politiků? Kdo z nich netoužil ve skrytu duše po klidu po přestálých měsících napětí, námahy nesčetných schůzí, diskusí, dotěrnosti televizních reportérů, novinářů a požadavků neposlušného lidu?

Byl tedy v Československu nepořádek či nebyl?

Slušelo by se odpovědět zcela jasně ano, nebo ne. Ale já využívám v této chvíli svého školení a ptám se pěkné po leninsku: pořádek pro koho? Nepořádek pro koho?

Takto položená otázka nás dovede k jádru věci. Pokusme se pochopit hledisko těch, kteří konec konců o osudech Československa rozhodli. To jest těch mužů v Kremlu, kteří půl roku sledovali, jak onen lidový svátek v Československu ruší jedno uznané pravidlo za druhým, jak se vytváří reálnému socialismu cizí podoby společenského života, jak lehkomyslně se opouštějí prověřené zkušenosti padesáti let bojů za upevnění socialistického systému, jak důvěřivé se experimentuje a popouští uzda jiným než předem schváleným názorům. Pokusme se vžít se do vědomí zodpovědnosti za dědictví staré revoluce, globální strategické rovnováhy ve světě přecpaném ničivými zbraněmi, zodpovědnosti za vyhlášené plány blahobytu a míru, opory pro spojence atd. Uděláme-li to naprosto poctivě, nebude nám zatěžko prohlásit, že z hlediska reálného socialismu zavládl v Československu v roce 1968 naprostý nepořádek. Zvláště když nás ani nenapadne brát v takové situaci vážné všechny ty staré i současné deklarace o právu každého národa na sebeurčení.

Snad žádný systém na světě nemá tak přísněstanovenou a léty upevněnou podobu, v níž se jeví svému lidu, než reálný socialismus. Je to totální pořádek, ne ve smyslu řádu, ale jakési politické uklizenosti, kde musí být všechno aspoň navenek na svém místě a jevit se jako neotřesitelný soulad všech věcí. Denně jsou občané v reálném socialismu konfrontováni s tímto pořádkem, je jim vtloukán do vědomí. V domě reálného socialismu ví každý přesně, kam které dveře vedou, jaké místo je komu vymezeno, jaký časový rozvrh tu vládne, jak se máme chovat, abychom dostali k večeři větší kousek masa. Je to pořádek nanejvýš formální, ale o to přísněji musí být dodržován. Tato uklizenost má především politickou povahu, největším proviněním proti pořádku je každý pokus o jeho zpochybnění ve jménu čehokoliv, třeba ještě lepšího pořádku. Dům se sice může viklat v základech a podlaží mohou být prohnilá, ale vše musí zůstat na svém místě a nikdo se nesmí svévolně pustit do zachraňovacích prací.

Toto vědomí pořádku musí být v reálném socialismu společné všem a nikdo není od něho osvobozen. Stát pak platí celé zástupy strážců, kteří na tento pořádek dohlížejí a domluví rázně každému, kdo by ho chtěl porušovat.

Historický smysl tohoto pořádku je v jeho formální existenci. V obyčejném životě, mimo politický pořádek, vládne samozřejmě nepořádek, který je všem na očích. Je to nepořádek ve všech funkcích sociálních institucí, nepořádek v hospodářské sféře, v zásobování, službách, v lidských vztazích atd. Tento nepořádek není žádným tajemstvím mezi lidem a vládou, je předmětem denních rozhovorů a píší o něm dokonce i noviny. Ale pokud tento skutečný nepořádek neohrožuje onen formální pořádek politický, je jeho existence trpěna jako něco zcela normálního.

V Sovětském svazu se tento formální pořádek věcí upevňoval už od třicátých let a dopracoval se téměř k dokonalosti. Dvě desítiletí stačila také na to, aby se i v lidových demokraciích vytvořila ona nepohnutost věcí a přísně střežená úcta k formálnímu pořádku reálného socialismu. Tento pořádek se pak převážně projevoval svými vnějšími znaky. Těchto znaků jsou stovky a lid reálného socialismu je umí číst. Jejich neměnnost je právě výrazem onoho formálního pořádku. Těmito znaky jsou třeba neměnná hesla vyvěšená na zdech a střechách domů, neměnný typ fotografií na prvních stranách novin a neměnné úvodníky, neměnné přehlídky a manifestace, stále stejné oslavy stejných výročí, stejné výzvy k rychlé sklizni obilí a k socialistické soutěži, neměnné polibky státníků a skladba jejich projevů, neměnný obraz sjezdů s pionýry, kteří proběhnou středem sálu a odevzdají představitelům květiny, neměnné státní pohřby a kladení věnců, stále stejné úspěchy našich výrobků doma i v zahraničí, neustálé zvyšování úrovně doma a krize a úpadek v zahraničí, stále stejný boj za mír a zvyšování obranyschopnosti a mnohé jiné a jiné znaky. Občané reálného socialismu si většinou těchto vnějších znaků pořádku ani nevšímají, ale jakmile se v nich něco změní, reagují okamžitě zvýšenou pozorností k politickému dění. Obyčejně signalizují změny ve vnějších znacích pořádku hlubší proces ve společenském organismu.

Není třeba mít hodně fantazie, aby si člověk představil, jak poplašně působily v roce 1968 nalidově demokratické okolí a Sovětský svaz přeměny vnějších znaků československého socialismu. Jsem přesvědčen dodnes, že především tyto změny na fasádě československého společenství podmínily nejpodstatněji názor, že se zde projevuje rozsáhlý nepořádek. Protože ani při zlé vůli se nedalo najít nic, co by svědčilo o nějakých pronikavějších změnách ve společenské struktuře; do soukromých rukou nepřešel ani zlomek z národního majetku, nerozpadlo se ani jediné zemědělské družstvo, nebyla založena žádná opoziční strana a komunistická strana se nevzdala žádného stěžejního teoretického postulátu. Vláda, pravda, uvažovala o skromné dolarové půjčce, ale vzápětí to bylo odhaleno jako kontrarevoluční akt. A trestající státy si krátce na to začaly vypůjčovat miliardy, kterých je dnes pořádný kopec.

Tento typ argumentace ovšem na odpůrce československého experimentu nepůsobil. Ti sledovali především znakovou soustavu československého politického života, a především v ní shledali plno nepořádku. Když šlo například o kardinální otázku vedoucí úlohy strany, nestačilo proti sovětské přesile argumentovat skutečností, že jediná strana rozhodovala dále o všem podstatném a o jiné nebylo ani řeči, že mužové ledna nebyli ani schopni připustit si myšlenku na pluralitu. Podstatné bylo, že se vedoucí úloha strany přestala uplatňovat oním jediným povoleným způsobem, a to se okamžitě projevilo ve vnějších projevech veřejného života.

Průkazných příkladů bylo v té době nespočetně.

Stranické orgány rokují tajné a veřejnosti oznamují jen to, co uznají za vhodné. Zvlášť přísně se utajují pochybnosti a případné rozpory. V Československu se však začalo o rokováních stranických orgánů podrobně psát a vydávaly se dokonce zprávy o schůzích předsednictva.

Nejvyšší představitelé strany přednášejí pouze předem schválené projevy, a to jen na sjezdech, konferencích, dožínkách a při výročích. V Československu však hovořili nejvyšší představitelé při jakýchkoliv příležitostech, často bez připraveného textu a jejich projevy se od sebe lišily v důrazu na to či ono. V televizi pak vystupovali vždy, když potřebovali sdělit veřejnosti něco důležitého.

Schůze či mítink mají v reálném socialismu přesný pořádek. Schválí se program, zástupce vyššího orgánu přednese referát, vystoupí předem schválení soudruzi s předem schválenými diskusními příspěvky, jednohlasně se přijme usnesení a všichni se těší, že už je konec. Tehdy na jaře v šedesátém osmém se konaly mítinky bez schváleného programu, diskutovali neschválení soudruzi s rozdílnými názory, lidé tleskali, křičeli, pískali a nechtěli jít domů. Všechny vnější znaky řádné schůze lehly popelem, byl to zjevný nepořádek.

Připočítejme k tomu novou tvář novin, rozhlasu a televize. Vůbec nejnápadnější projev nepořádku. Lidé se ráno stavěli do řad u stánků a kupovali troje nebo i patery deníky, což bylo vůbec asi to nejhorší. V reálném socialismu patří ke znakům pořádku, že občan kupuje pouze jedny noviny, věda velmi dobře, že ve všech ostatních je s malými obměnami totéž.

Takových úchylek od norem normálního pořádku bylo hodně a hodně. A s postupujícím časem se množilyvšelijaké pochody na památná místa, podpisování na ulicích, občanské iniciativy, sbírky na zlatý poklad, atd, atd. Přiznávám, že jsem sám s překvapením pozoroval vynalézavost, kterou v tomto ohledu projevoval obecný lid. Věděl jsem z dřívějška, jak bylo těžké a namáhavé zorganizovat shora nějakou tu iniciativu zdola.

Nic na tom, že tu šlo především o porušování vnějších znaků pořádku. Bylo jich tolik, že musily nutné vzbudit znepokojení u sovětského vedení. Nepořádek v Československu narušoval dokonce už i pravidla pořádku v Sovětském svazu. Vzpomínám si, jak mi kdosi, kdo právě přicestoval z SSSR, vyprávěl o masovém údivu, který vyvolalo jednání v Čierné. Lidé si uvědomovali, že se stalo poprvé v dějinách, že se celé předsednictvo ÚV KSSS odebralo do jakési pohraniční obce, aby rokovalo s předsednictvem jiné strany. Takový neobvyklý čin musel nutně vyvolat tušení vážné krize.

Nechci však vytvářet dojem, že znepokojení nad porušováním běžného pořádku rostlo jenom za hranicemi Československa. Znepokojení doma se viditelně neprojevovalo, ale existovalo. Všeobecná euforie překrývala jeho nesmělé projevy, a tak vycházelo najevo jen vkuriózních a obskurních akcích, jakou byl třeba dopis devadesáti devíti. Vnější znaky nepořádku však zcela jistě znepokojovaly značnou část mocenského a hospodářského aparátu. Průzkumy popularity a zveřejňování jejich výsledků převrátily naruby celou dosavadní zkušenost velké části funkcionářů státního a stranického aparátu. Do roku 1968 platila popularita za nicotný jev buržoazní demokracie, v reálném socialismu byl naopak odměňován postupem spíše ten, kdo dovedl prosazovat nepopulární opatření. Nepopulárnost nikdy nebyla na škodu v kariéře. Těžko by bylo vymyslet nepopulárnějšíhočlověka, než byl Antonín Novotný, a přece se stal prezidentem. Mnozí funkcionáři museli mít nutně pocit, že jejich postavení už není tak docela jisté.

Když se začaly prosazovat návrhy na volbu ředitelů v hospodářských podnicích, znejistěl i rozsáhlý hospodářský aparát. Postavení ředitelů, náměstků, referentů v úřadech atd. bylo v reálném socialismu vždy trochu riskantní, ale stalo by se nesrovnatelně riskantnějším, kdyby se k odpovědnosti k těm nahoře přidružila ještě i odpovědnost k těm dole.

Znepokojení tedy rostlo na obou stranách, i když jeho procentuální zastoupení v Československu bylo minimální. Ale bylo a budoucí heslo pořádku mohlo později zapadnout na úrodnou půdu.

Tvrdím ovšem ještě pořád, že nepořádek v Československu měl až do srpna 1968 převážně povahu povrchových změn. Byly to hlavně jevové stránky veřejného života, které popuzovaly, znepokojovaly a znejišťovaly spojence v socialistickém táboře i část mocenského a hospodářského aparátu doma. Nechci se však dopustit naivity a učinit závěr, že sovětská vojska přišla do Československa omylem, v důsledku nesprávného hodnocení povrchových jevů v překotném vývoji československé společnosti. Sovětskému vedení muselo být zřejmé, že nepořádek ve vnějších znacích je předzvěstí hlubších změn v celé podobě československého socialismu. Neustálé vzývání demokratizace muselo nutně dříve či později vést k nějakému institucionálnímu potvrzení socialistické demokracie, které by se značně lišilo od sovětského prototypu. A tak by tomu muselo být i v jiných oblastech. A tak sovětské vedení jednalo dřív, než bude pozdě.

Tím tedy chtě nechtě potvrzuji, že z hlediska petrifikovaného reálného socialismu a z hlediska sovětských strategických zájmů v Československu nebyl pořádek. Ono marxistické „pro koho“ vnáší do této otázky jasno. Připomínám ovšem, že nevnáší jasno do otázky práva na intervenci. A ještě menší jasno vnáší do vzpomínek československého lidu na onu noc z 21. srpna 1968. Lid totiž nevěděl nic o nepořádku. Spal tehdy pokojně v posteli, na náměstích nehořely ohně a nikdo nedržel stráž. V horách byli jenom turisté a domácí využili nových možností a v statisících dleli u různých moří. Byla teplá noc a ti, kteří nebyli na dovolené, se chystali odejít ráno do práce. Tak jaký nepořádek?

Na čarodějnice se chodí s kladivem, a proto intervenční propaganda nepřišla s heslem obnovy pořádku, ale s heslem rozdrcení kontrarevoluce. V předcházejícím tichu znělo toto slovo absurdně, a proto i zlověstně. Nikdo mu nerozuměl. Když jsem to slovo poprvé uslyšel, řekl jsem si, že nebude těžké tuto argumentaci vyvrátit, protože my marxisté víme přesně, co to kontrarevoluce je. Mnozí se o to pokoušeli, mohl bych to dokonce udělat ještě i teď, ale nevím, nač by to komu bylo. I ti, kteří se tímto slovem zaštítili, věděli naprosto jasně, že v Československu žádná kontrarevoluce nebyla. To chtěli jen vlastnímu lidu přiblížit atmosféru starou padesát let, aby pochopil, že se bude jednat, a s argumentací ať si poradí historici.

Ať bylo, co bylo, byl oné noci položen základ k obnovení pořádku, k vytvoření vzorového reálného socialismu.

Možná, že toho dne stál devítiletý chlapec na chodníku a díval se, jak se ulicí valí zelené tanky, rakety a samo-hybná děla. Možná se mu chtělo obdivovat mohutnou techniku k zabíjení. A možná ho taky zarazil pláč a nadávky lidí, kteří stáli kolem a pak ještě podivné a nejisté oči vojáků. A možná také stál v davu muž, který si pomyslel pevně, jak se na muže sluší: neplačte, hloupí, aspoň tady zase bude pořádek! Nahlas to určitě neřekl. Na to neměl tehdy odvahu, a navíc by to bylo netaktické.

II.

Hlavní článek

Všichni, kdo byli nějaká ta léta členy komunistické strany, poslouchali referáty a četli stranický tisk, měli vědomí o metodě hlavního článku. Tato metoda vychází z představy řetězu. Každý společenský a politický problém je možné představit si jako řetěz dílčích problémů, které tvoří jeho články. Tyto články nemají stejnou důležitost, některé jsou slabší, jiné pevnější, mezi nimi se pak skrývá ten hlavní, na kterém jsou ostatní navlečeny. Chceme-li pohnout řetězem, musíme uchopit za hlavní článek.

Tato metoda se sice neopírá o rozsáhládialekticko-materialistická zdůvodnění, ale mnohokrát se osvědčila v řídící praxi vládnoucí strany. Celý početný stranický aparát se učil touto metodou pracovat, protože odpovídala jeho živelnému pragmatismu mnohem lépe než odtažité poučky prastaré knihy o jakémsi „Antidűhringovi“.

Při obnovování pořádku byla metoda hlavního článku použita v klasické podobě. Československá společnost po vstupu pěti armád představovala úctyhodný řetěz problémů pro obnovovatele pořádku. Nebyl to ani řetěz, ale kupa řetězů nepřehledně zauzlovaných. Promarxisty-leninovce, jak si tehdy říkali, však nebylo těžké najít v této změti příslovečný hlavní článek. Tímto hlavním článkem reálného socialismu vždy byla a je komunistická neb.) jinak nazývaná vládnoucí strana. Celkové obnovení pořádku muselo proto začít především v jejím středu. Přesněji řečeno v její špičce.

Hlavních hříchů, kterých se může dopustit komunistická strana v reálném socialismu, není hodně. Tím nejhlavnějším ovšem je oslabování své vlastní vedoucí úlohy. To se neodpouští! Fungování celého systému prostě vyžaduje stranu, která by zabezpečovala naprosto jednotný postup při každém kroku v řízení státu, totální kontrolu nad všemi projevy veřejného života, úplnou poslušnost nižších orgánů vůči centru, a ještě mnoho a mnoho jiných věcí, o kterých se lze dočíst v každé brožuře o vedoucí úloze strany. A kromě toho ještě aspoň zdání koncepce, klidu, sebedůvěry a úspěchů. To je ten hlavní článek, všechno ostatní je vedlejší. Varšavský dopis, který napsalo pět komunistických stran Komunistické straně Československa, se tím nikterak netajil. Když strana skutečně vládne, nemusí být dokonce ani tak dokonale v linii, odpustí se jí to spíše, než pokus reformovat toto základní postavení. To je však už dnes abeceda socialismu sovětského ražení a musel ji zvládnout i tak sebevědomý revolucionář jako Fidel Castro. Všechny tradiční tituly blednou před titulem tajemníka takové strany.

Dostal bych se mimo poslání této knihy, kdybych teď začal zkoumat v řeči stranických dokumentů, zda všechna ta obvinění z oslabování vedoucí úlohy strany byla opodstatněná nebo ne. Připouštím, že Komunistická strana Československa se v průběhu druhé čtvrtiny roku 1968 začala vyvíjet směrem, který se odlišoval od směru kanonizovaného celou sovětskou zkušeností. Zde vČeskoslovensku si lidé tuto odlišnost ani příliš neuvědomovali. Její aktivita byla mnohokrát větší než dříve, její první tajemník byl populárnější než kterýkoliv tajemník v dějinách těchto stran, zdánlivě všechno hovořilo o upevnění jejího postavení. Ale právě tento způsob upevňování vedoucího postavení se v Kremlu nelíbil. Komunistická strana, které se dostávalo bouřlivého souhlasu většiny národa, radostné a neorganizované lidové podpory i mimo prvomájový průvod a výroční manifestace, se stávala podezřelou. Správná vládnoucí strana má mít nepřátele napravo i nalevo, musí s nimi bojovat a odrážet pokusy o ideologickou diverzi. Zbytky buržoazie ji musí nenávidět. Pravdou je, že nenávist jako pojem v politickém slovníku se v roce 1968 vytratila a objevila se opět až v obnoveném pořádku.

Přiznávám, že v roce 1968 mi to tak jasné nebylo. Zdálo se mi žádoucí, aby se vládnoucí straně, jejímž jsem byl členem, dostávalo lidové podpory a považoval jsem tento fakt za potvrzení správnosti její nové aktivity. V této bezstarostnosti mě tehdy zviklal paradoxním způsobem jen profesor sociologie na Massachusettském technologickém ústavu. Přijel tehdy do Československa jako mnoho jiných, aby se podíval, co se to tu vlastně děje. Jeli jsme do hospody na okraj města, tehdy ještě nebylo potřebné skrývat rozhovor s cizincem, a já mu trpělivě vysvětloval principy akčního programu a všeho, co chce strana udělat. On mě stejně trpělivě poslouchal. Pak se ten Američan, který znal všechno jenom z knih, napil dlouze piva a řekl: Vážený pane, jestli je pravda všechno, co mi tu říkáte, pak ta vaše komunistická strana není žádná komunistická strana! Na to jsem se zase já dlouze napil a potichu jsem si říkal: Vida, každý říká, že ti Američané jsou jako Rusové, jenže bohatší. Hned jsou se vším hotovi! Kdybych měl tehdy čas více uvažovat o tomto způsobu myšlení, neměl bych později ten nehorázný pocit absurdity, když jsem viděl, jak se na dav lidí znovu a znovu rozjíždí tank a evidentně se je pokouší přejet.

Faktem však zůstává, že v době, kdy se vraceli českoslovenští straničtí a státní činitelé z Moskvy po podepsání protokolu, se tradiční role komunistické strany změnila k nepoznání. Nebylo tedy těžké vyhledávat hlavní článek.

Bylo zřejmé, že na prvním místě musí být zaveden pořádek v Komunistické straně Československa, aby měl vedoucí úlohu vůbec kdo plnit. A když už se mluví o straně, nemá v reálném socialismu na mysli nikdo nic jiného než její nejužší vedení, její centrum, ústřední výbor a předsednictvo, sekretariát a pak základní aparát na všech stupních. Členstvo je až na posledním místě, protože je stejně manipulovatelné jako všichni ostatní občané.A pořádek ve vedení československé strany nemohl v danésituaci znamenat nic jiného než jeho změnu.

Dosavadní vedení KSČ, převážně anebo aspoň zatím převážně dubčekovské, se vrátilo z Moskvy sice fyzicky celé, ale psychicky a morálně zlomené. Po „rozhovorech“ muselo být jejich účastníkům jasné, že nebude odpuštěno nikomu, kdo hájil československý experiment a kdo ve svém přesvědčení vytrval. Každý byl zvážen a kdo byl shledán lehkým, byl předurčen k zatracení. František Kriegel musel jít okamžitě a byl také bez většího odporu vydán. I Dubčekovi a Smrkovskému muselo být zřejmé, že jejich viny nebudou odpuštěny. Vždy mě v této souvislosti dráždila spekulativní otázka, proč se tito lidé nevzdali okamžitě rolí, v nichž byli soustavně ponižováni. A hráli tak vlastně ve hře, určené k oklamání pobouřeného lidu. Smrkovský píše ve svých pamětech, žeuvěřili iluzivní, ale příjemné myšlence, že by mohli aspoň něco z obrodné éry zachránit. Jenže spíše tu hrála úlohu tradice. Marně pátrám v paměti po nějakém členu úzkého vedení vládnoucí strany, který by se vzdal funkce jen proto, že by už prostě dále nemohl. Vynořují se mi jména těch, kteří byli zastřeleni, oběšeni, pomluveni a vyhozeni, odsunuti do oficiálního zapomnění, ale ani jeden, kdo by řekl: jdu pryč, protože tohle už dělat nemohu! Umění odejít nebylo nikdy silnou stránkou komunistické politiky. Je tomu snad proto, že reálný socialismus nikdy nedovoluje svým politikům odejít se ctí, vždy jen s hanbou a slinami pomluv na tváři. A do onoho příslovečného propadliště dějin se nikomu moc nechtělo.

Tato tradice tvrdošíjného setrvávání ve funkcích pomohla režisérům československého dramatu dovést hru bez větších těžkostí do konce. Jak jinak by se jim asi režírovalo, kdyby nejvýznamnější politikové pražského jara měli dost historického povědomí a odmítli hrát role figurek na střelnici. Zvláště v té době, kdy solidarita snad ještě nebyla prázdným slovem, kdy všeobecné vědomí spoluzodpovědnosti nebylo ještě rozhlodáno příštím sobectvím.

Zabýváme se však skutečnými dějinami, a ne jejich lepší, ale fiktivní alternativou. Mužové ledna se sice vrátili do Prahy ve svých starých funkcích, ale vydáni na milost a nemilost těm, kteří byli tak velkorysí, že jim to dovolili, a bezmocní proti zprvu skrytým a později otevřeným útokům pretendentů na jejich funkce. Všechno, co následovalo, bylo už jenom věcí obratné taktiky a politických intrik. V této době byl čas velmi účinným spojencem pozdějších vítězů. Čas se stal psychologickým faktorem prvního řádu. Každý si mohl počítat na prstech a z prostého součtu sil mu vyšlo, že devět prstů je podepřeno vojskem, mocí, strategií, zkušeností, světovými zájmy a bezohledností historické reality, a že jen na jednom se houpá peříčko naděje. Jsem přesvědčen, že takto si to spočítali i sami aktéři ztracené bitvy, vytrvávali pak už jen z různých důvodů mravních, u někoho méně, u někoho více výrazných. Někteří si tak aspoň zajistili místo v čítankách nějaké šťastnější generace. Pomalý ústup jim dal pocítit hořkost politického pádu po kapkách. Byla to dlouhá a pravděpodobně zbytečná agonie. Tak jako všichni jiní jsem byl v této hře pouhým divákem, a tak jako ve všech jiných zanechala ve mně pocit trapnosti, mravního znechucení a hanby. Spousta diváků si tehdy utvořila vytrvalé a neotřesitelné přesvědčení, že politika je svinstvo. Toto smutné divadlo mělo hluboký vliv na vznik masové apatie, na jednoznačnou volbu mezi angažovaností a neangažovaností v prospěch neangažovaného rozvíjení soukromého blahobytu vykoupeného formální loajalitou vůči moci a iluzí slušnosti v rámci soukromé existence. Aktéři hlavního dramatu si mezi sebou poctivě rozdělili všechny typické role, role smutných hrdinů, role zrádců, našeptavačů,samozvanců, přisluhovačů a tak podobně. Největší síla herců se ovšem schovávala v komparsu, aby se na konci mohli přitočit k těm, co zůstali na jevišti. Protože se psal rok 1969, nechtěl už nikdo přijmout roli kata. Moc velká hra to však nebyla, ve špičkových funkcích mělo Československo vždy nedostatek vynikajících herců.

Avšak kromě této hlavní scény, na kterou byly upřeny objektivy televizních kamer, bylo všude po republice naseto množství vedlejších a pobočných scén, kde se hrála stejná hra. Možná s desetitisíci herci. Na každém okresu, na každém městě i vesnici, v každém podniku, ve všech institucích. Tohle byly hry z obyčejného života a jak to už bývá, docházelo v nich k ryzejšímu střetávání charakterů a k pravdivějšímu prožívání rolí než v tom velkém kašírovaném historickém divadle.

V užívání metody hlavního článku si nejobratněji vedl slovenský politik s pověstí čestného, v minulosti pronásledovaného, statečného, cílevědomého, rozhleděného a inteligentního muže. /Pravda, nevedl si zase tak obratně, aby tuto pověst v průběhu let v čele strany nesmazal. /Jeho cesta na vrchol moci začala v tom dni, kdy byl zvolen v srpnovém zmatku za prvního tajemníka Ústředního výboru Komunistické strany Slovenska. Sjezd, na kterém byl tehdy zvolen do výchozího postavení, se ničím nelišil od jiných shromáždění těch dnů. Ovládalo ho zoufalství, protisovětské cítění a odhodlání nesejít z cesty k socialismu s lidskou tváří. I Dr. Husák tu přednesl přísahu věrnosti Alexandru Dubčekovi a nijak se neskrýval se svým pochybovačným postojem ke vstupu vojsk do Československa. Před propadlištěm dějin bylo toto shromáždění zachráněno jen tím, že zvolilo dr. Husáka do čela strany.

Dnes nikdo neví, zda dr. Husák myslel své přísahy upřímně a zda jeho pochyby nebyly jen daní splacenou všeobecnému pohnutí lidových mas. Možná ani on sám to neví. Avšak nový první tajemník si přinesl ještě z minulosti zakořeněné znalosti taktiky a strategie politického zápasu a jistě i závěry z úvah o relativitě zásadových postojů v politice, které měl čas spřádat ve svém desetiletém vězení. Věděl, že vládnoucí strana může obnovit pořádek jen tehdy, zavede-li ho především ve vlastních řadách. A tak dr. Husák věnoval všechny síly zavedení pořádku ve slovenském stranickém centru a celkem v krátké době dal tomuto orgánu tvářnost, která našla ocenění u sovětských pozorovatelů a získala mu přívržence z řad těch, kteří sice nesouhlasili úplně s jeho názory, ale oceňovali jeho smysl pro obnovu tradičního pořádku ve straně. Dr. Husák pak už jen obratně využíval náskoku slovenských stranických orgánů v normalizaci k upevnění vlastní pozice a k tlaku na ty politiky v centru, o kterých věděl, že jsou pro sovětské vedení nepřijatelní.

Obratný slovenský politik tak ovšem nečinil jazykem pozdějšího „Poučení“, ale výrazovými prostředky té doby. Tak například Smrkovský byl zbaven klíčové funkce předsedy národního shromáždění jen proto, aby byli ve státních funkcích proporcionálně zastoupeni jak Češi, tak i Slováci. Dr. Husák několikrát prohlásil, že vůbec nejde o Smrkovského osobu, ale jen a jen o to proporcionální zastoupení. Jako už mnohokrát v té hře použil dr. Husák slovenského národního cítění k obnově žádoucích kádrů ve stranickém centru. V Dubčekově případě se tato metoda ovšem použít nedala. Dubček byl přistrkován k propadlišti jinými metodami, až skončil v tragikomické funkci velvyslance v Turecku. Pak už mu zbývalo jenom vyloučení ze strany a místo úředníka v lesním závodě s každodenními šikany a postupným zapomenutím. Obratnost tohoto manévrování měla ovšem svou chybu krásy; ti, s nimiž bylo manévrováno, už neměli možnosti obrany.

To vše se už dělo v době, kdy byl pomalu umlčován tisk a nezávislost těch organizací, které dr. Husák nazval „nátlakovými skupinami“. /Měl zvláštní smysl pro tvorbu absurdní, ale přesto účinné terminologie. A tak veřejnost sledovala toto manévrování mlčky a přijímala s úlevou aspoň to, že se vše dělo oproti minulosti aspoň s jakous takous slušností, čímž bylo myšleno, že nebyl do těchto akcí zapojen státní kat.

Když pak stanul dr. Husák v dubnu 1969 v čele ÚV KSČ jako jeho první tajemník, bylo politické myšlení veřejnosti natolik konsternováno vzestupem muže s tak zřejmou obrodářskou minulostí, že tuto změnu přijali s úlevou i ti, kteří měli později skončit ve vězení jako první oběti obnoveného pořádku. Dr. Husákovi se totiž při všech normalizačních činech dařilo vzbuzovat dojem, že každý jeho krok je optimálním řešením krize v omezených možnostech tvrdé reality a že on sám je zárukou toho, že nedojde k nejhoršímu a vše proběhne v mezích středoevropské slušnosti. Tvrdí to do dnes a někdy jsem nakloněn chápat toto jeho přesvědčení. Vychází zřejmé z kruté životní zkušenosti, vychází ze zkušeností člověka, který unikl oběšení jen díky příznivé časové souslednosti a který prožil dlouhé vězení a seděl ještě i v době, kdy bylo všem jasné, že jeho obvinění byla vymyšlená. Člověk jeho zkušenosti nepovažuje vězení za příliš velkou tragédii a zcela jistě pohlíží na prostou možnost žít, pro politiky, kteří prohráli v tak velké hře, jako na velké dobrodiní. Nikdy se neskrýval s přesvědčením, že politika je rizikové pracoviště, on sám toto riziko okusil na vlastní kůži.

Dr. Husák dával v politice vždy přednost realistickým hodnotám před pochybnými hodnotami mravními. Věděl, že základní realitou politiky je moc a nic jiného nechtěl. Chtěl ji i za cenu lži, přetvářky, ztráty přátel, ztráty obdivu a vážnosti u lidu. Na cestě k této moci se jeho projevy vyvíjely podobné jako ono příslovečné psaní pařížského tisku, když Napoleon utekl z Elby a blížil se k hlavnímu městu. Slyšel jsem mnoho a mnoho lidí mluvit o této proměně s hlubokým a nevěřícím údivem. V lidové paměti zůstává především zachován onen slavný obrat v případě našich hranic. Před srpnem projevoval dr. Husák zřetelnou ošklivost nad zadrátovanými hranicemi asliboval je oddrátovat. Neuplynul ani rok a dal všem rázně najevo, že státní hranice nejsou žádné korzo. Sám bych dovedl sestavit množství jiných podobných obratů, snad ještě drastičtějších. Nevím proč lid připomíná vždy jen ten jeden, snad proto, že ty zadrátované hranice se skutečně nikomu nelíbí.

Když byli k propadlišti dějin dostrkáni všichni, kteří nesli znamení, byl hlavní článek opět na svém místě. V ústředním orgánu strany byl obnoven pořádek natolik, že se tento orgán mohl věnovat i jiným věcem než sobě samému. Vědomí toho, že nahoře, tj. v předsednictvu, vládne už jednotné a pevné odhodlání nastolit pořádek, mělo zázračný vliv na konsolidaci celého stranického aparátu. Všichni ti, kteří každé ráno procházejí střeženými vrátnicemi stranických sekretariátů a státních úřadů, vědí, že jejich prostá existence, moc, vážnost i osobní osud jsou odvozeny z moci a vážnosti centra. Milují proto jasné direktivy, chtějí mít jistotu, že při uvádění těchto direktiv v život je centrální moc podpoří a nevydá je na pospas lidové zlobě, jak se to často stávalo v minulosti. Pořádek v centru je předpokladem jejich vlastního pořádku. Takový pořádek poskytuje přehled o osobách, které jsou osou stability, které je možno bez strachu citovat a jejichž autoritou je možné se zaštítit. Od hlavního článku se pořádek odvíjel prakticky automaticky.

Když bylo tedy dáno do pořádku centrum, bylo možné přistoupit k obnovení pořádku v masách členstva, které z devadesáti procent nadšené tleskalo Dubčekovi a důvěřivě podepsalo kdejakou protisovětskou rezoluci. Členstvo strany stále ještě představovalo vojáky bez disciplíny, co vede, jak víme ze Švejka, k strašlivým koncům.

III.

Typování

Tak zvaná členská základna vedoucí strany v reálném socialismu je těžko definovatelné seskupení lidí. Uplynuly celé věky od doby, kdy komunistické strany ve východní Evropě vytvářeli lidé ideově spříznění, ochotní přinést oběti pro myšlenky rovnosti, sociální spravedlnosti a svobody. Jakmile se tyto strany staly stranami vládnoucími, změnilo to podstatné i jejich členskou základnu. Vládnutí už není ideová záležitost, je to záležitost přísně praktická.

Byl jsem členem vládnoucí strany bezmála dvacet let a pocit ideové spřízněnosti jsem měl jen kdysi na samém začátku v kruhu stejně mladých a exkluzívně uvažujících lidí. Později jsem ve vládnoucí straně potkával stoupence nejrůznějších politických názorů. Oddané vyznavače lepších tradic hnutí, omezené sektáře, věrozvěsty stranické mytologie, praktiky moci, cynické manipulátory, chladné obchodníky s ideologií, vypočítavé kariéristy bez ideové příslušnosti, obyčejné lidi, kteří se nehlásili k žádným ideám, přesvědčené křesťany, apolitické aktivisty, kteří ve straně vybíjeli přebytek energie, manažery ekonomického zaměření, kteří stranu chápali jako podnik, který je třeba řídit, pak značnou část lidí, pro které strana nepředstavovala nic jiného než únavné břemeno schůzí a školení. Setkal jsem se však ve straně i s ideově vyspělými antikomunisty, upřímnými obdivovateli západní konzumní společnosti, se stoupenci konkurenčního kapitalismu, antisemity rosenbergovského ražení atd. Kvantitativní zhodnocení tohoto stavu podat pochopitelně nemohu a těžko se najde sociologické pracoviště, které by se o takovou úlohu pokusilo.

Je přirozené, že strana v tomto složení nemůže pohodlně vládnout bez přísného centralistického principu. Vládne proto jen nejužší centrum ideově spřízněné mocenským pragmatismem a členská základna funguje pouze jako příjemce instrukcí, direktiv, ideových směrnic atd. Kromě toho vytváří ještě svou početností iluzi masové základny.

Rok 1968 probudil v této členské základně vzpomínky na lepší časy jakobínských diskusí, chuť objasnit si temné stránky minulosti a utvořit program pro budoucnost. Ovšem že i tato aktivita zasáhla jen menší část členstva. Stimulativní úder dostala tato v podstatě strnulá základna až v den invaze. Ten pak vyburcoval k ideové aktivitě téměř všechny. Avšak směrem, který představoval pro její vládnoucí poslání vážné nebezpečí.

Nové, konsolidované centrální orgány měly na výběr jen dvě alternativy, buď tak jako v Maďarsku po roce 1956 členskou základnu zrušit a vybudovat novou, anebo ji drasticky zdecimovat a zbytek přivést k pořádku. Protože československá politická tradice ponouká vždy spíše k polovičatým řešením, rozhodlo se nové vedení pro druhou alternativu a odstartovalo tak jako už vícekrát v minulosti velkou prověrku členstva. Ve starší sovětské terminologii se tornu říkalo čistka, ale v rámcidomácího terminologického pokrytectví se tomu vždy říkalo prověrka.

Hned na začátku muselo být jasné, že smyslem prověrky nemůže být vytvoření jakési nové ideové spřízněnosti; v takovém případě by z masové strany zůstala jen nepočetná sekta a iluze masové základny by byla zničena. Mělo jít pouze o to, vytvořit z členské základny onen starý bezideový konglomerát nejrůznějších tajnýchvyznání, který by spojovala jedině poslušnost a schopnost plnit funkci spolehlivého příjemce instrukcí a direktiv.

Za tím účelem bylo vytvořeno svým způsobem obdivuhodné prověrkové schéma a členská základna byla rozdělena na tři kategorie: na zdravé jádro /nepříliš početné/, na exponenty pravice /určené k vyloučení/ a na pomýlené a svedené /hlavní masa/, o jejichž osudurozhodne prověrka a další chování. Zdravé jádroprověřovalo, exponenti pravice byli vyloučeni a pomýlení a svedení byli pacifikováni. Plán byl jednoduchý a konečně i realizace byla dost jednoduchá.

Čistě z funkčního hlediska to byla akce střízlivě a věcně promyšlená a dodnes mám pocit úcty před onou cynickou vědoucností, která pracovala s pevným předpokladem, že celá ta mravní a ideová pobouřenost se rozsype před prostou existenční úvahou žít slušně, či nežít slušně. Ještě krátce před prověrkami se mi nezdálo možným, že se najdou lidé ochotní se zachraňovat na účet jiných, že nemohou odvolat svou urážku, své pobouření, zúčtování s minulostí plné křivd, že nemohou zradit své tajné přísahy. A přece se ukázalo, že vedení strany znalo svou členskou základnu lépe než kdokoliv jiný. Přesto, že vždy pohrdalo jemnými finesami politické psychologie, zvážilo přesně relativitu přísah a setkalo se s úspěchem.

Prověrky měly učinit stranu opět akceschopnou v tom smyslu, o jakém už tu byla řeč. Navíc měly pak ještě prokázat starou pravdu, že totiž žádný pokus o reformu schváleného modelu reálného socialismu nezůstane nepotrestán. Z prověrek mělo vzejít i poučení pro budoucnost. Při takové příležitosti se obyčejně praví: aby se už nikdy nemohla opakovat

A přece se opakuje!

Studoval jsem dějiny VKS/b/ a sám jsem nějakou tu prověrku už zažil. I v minulosti se tvrdívalo, že kdo má čistý štít, nemusí se bát. Nedělal jsem si žádné iluze. Každá prověrka oživuje inkviziční atmosféru a v ní není místo pro věcnou argumentaci a důkazové řízení. Okolo prověrek se vždy vyskytovalo plno slov se zahradnickou a medicinskou terminologií. Strana byla přirovnána ke stromu, který je zbavován suchých a zahnívajících větví, aby mohl lépe růst. Nebo se také říkalo, že strana je živoucí organismus, který se musí chirurgickým zákrokem zbavit ložisek nákazy a snětivých tkání. Chirurgové uznávali, že takové operace jsou bolestivé, i pro ně. Tato obrazná mluva měla dost přesvědčivou logiku a jaksi nepřipouštěla pomyšlení na to, jak se cítí ty uřezané větve a snětivé tkáně. Hlavně když byl zachráněn celý organismus.

Nuže, v roce 1970 měly desetitisíce mužů a žen v Československu pocítit, jak je to být odřezán a vyoperován. Chirurgové pracovali na všech stupních stranické hierarchie a v časovém pořadí, které určovalo postavení v nomenklatuře. Ti, jež přešel smích až později, tehdy žertovali o pohřbu první, druhé a třetí třídy, podle toho, zda jejich vylučování probíhalo na úrovni vyšších orgánů, okresu nebo základní organizace.

Prověřovací komise byly utvořeny z jednotlivých příslušníků zdravého jádra a z těch členů strany, kteří byli ochotni dát přednost prospěchu před ctí a za slíbená nebo tušená obročí vystavit tisíce lidí do postavení druhořadých občanů, které nikdo nevezme do slušné práce a jejichž dětem bude uzavřena cesta ke vzdělání. V těchto komisích byli samozřejmě lidé, kteří si tu odreagovávali pomyslné křivdy a strach z konce kariér, který je přepadal v roce 1968. Ale těch nebylo tolik. Většina těchto tribunálů byla složena z těch členů strany, kteří už kdysi dávno pochopili, že základním zákonem úspěšného života v bouřlivém období je podporovat obezřetně to vedení strany, které je právě u moci. Tito soudruzi pak zasedali za prověrkové stoly po celé zemi a soudili jiné za postoje a činy, které nedávno sami obezřetné zastávali. Nepochybuji o tom, že to pro mnohé z nich nebylo lehké a že proklínali dobu i zemi, ve které se narodili. Řídili se však heslem, které v té době dosáhlo největší popularity-nikomu nepomůžu a sobě uškodím! Z hlediska věcného obsahu bylo toto heslo naprosto pravdivé a pokud jde o jeho mravní obsah - co s ním?

Nevyhnutelně se pak stávalo, že proti sobě zasedli přátelé a známí, spolužáci a kolegové, lidé, kteří se znali lépe než všechny kádrové materiály. Kdo ví, jak hluboko se zapsala tato setkání do charakterů zúčastněných osob?

Když jsem se v té době dovídal jména členů některých prověrkových komisí, naplnilo mě to respektem před prozíravostí a psychologickou intuicí těch lidí ze stranického aparátu, kteří členy prověrkových komisí vybírali. Jak dokonale dokázali odhadnout schopnosti jejich charakteru! V komisích byli často lidé, kteří už sami pro sebe koncipovali obhajovací řeči a proklínali lehkomyslnost, se kterou podepsali tu či onu protiokupační rezoluci. Když pak dostali jmenovací dekret, nutné zahořeli obdivem k mystické moudrosti strany, která je nezavrhla, ale poskytla jim šanci osvědčit se na nejtěžším úseku. Znamenalo to přinést oběť, nadělat si z přátel nepřátele, být tajně pomlouván a špiněn, obviňován z kariérismu, znamenalo to rovněž být vydán mukám sebezkoumání, poznání vlastní zbabělosti a studu před sebou samým. Téměř všichni tuto oběť straně přinesli. Kolovali sice pověsti o několika statečných, kteří odmítli členství v prověřovacích komisích, ale já jsem znal bohužel jenom ty, kteří je přijali. A když jsem se dovídal jména, nestačil jsem se divit. Kolik tak zvaných slušných lidí zasedalo v těchto komisích! Možná s tajným úmyslem zachránit každého, u koho to jen trochu bude možné. Byli to oni, kdo se tvářili nešťastně při závěrečném ortelu a vpašovávali do závěru dovětky o tom, že odsouzenec má být ponechán na svém místě, protože jinak je to skvělý pracovník, oblíbený mezi lidmi, a nedopustil se vlastně ničeho jiného než příliš emotivního postoje k cizím vojskům. Tyto dovětky, které měly vykoupit svědomíprověřovatelů, nebyly u vyloučených takřka nikdy brány do úvahy.

Je třeba však říci, že přes zdánlivou dramatičnost v samotném průběhu prověřování byl ve většině případů celý akt ryze formální. Zvláště pak v komisích na úrovni kraje nebo okresu bylo už vše rozhodnuto předem. Ten, kdo sem byl pozván, věděl předem, na čem je. V rámci formální procedury bylo oběti dáno na vědomí, že se provinila kacířstvím a že bude exkomunikována. Aby bylo zachováno zdání, že nejde o akt administrativní povahy, ale o politickou záležitost, bylo dáno slovo i oběti.

Absolutní většina členů strany, která byla při této čistce v roce 1970 vyloučena ze strany, byla už předem stranickými orgány vytypována. To je velmi přesné slovo. Ve stranické mluvě té doby to bylo slovo velmi běžné a používal je i dr. Husák. Znamenalo, že při vylučování ze strany nebudou hrát velkou roli zjištěné skutečnosti, viny a zásluhy, klady a zápory, tajemství kádrových materiálů apod., ale že rozhodovat bude lidský typ prověřovaného. Toto slovo dokonale vystihovalo podstatu celé akce, při které se komunistická strana zbavila většiny aktivních, koncepčních a samostatně myslících členů. Toto slovo samo o sobě vypovídalo o tom, že v prověrkách půjde o vyloučení určitého typu lidí. Typování nemělo žádná přesná pravidla a také typ na vyloučení nebyl nijak přesně definován. Avšak stranický aparát, ona zvláštní a rozhodující složka stranické byrokracie, prokázal při tomto typování stejně podivuhodnou prozíravost jako při obsazováni míst v prověrkových komisích. Ono prozíravé rozhodování se pak opíralo o zvláštní druh instituce, který se za léta praxe vytvořil a kterou stranická byrokracie považovala a považuje zcela nesprávně za třídní cit.

Nevycházím z předpokladu, že tento druh instituce je něco vrozeného. Je to především produkt zkušenosti z tak zvané kádrové práce, ze všech těch nekonečných zasedání, na kterých se rozhoduje o jmenování ředitelů, náměstků, vedoucích, profesorů a akademiků, zasloužilých a národních umělců, mistrů sportu a nositelů řádů, řečníků na slavnostech a pohřbech atd. Je to ovšem také produkt zklamání, které připravili pečlivým kádrovákům některé kádry.

Obnovený aparát použil této intuice při selekci lidí, kterých se měla strana zbavit. Zkušené oko selektorů vybíralo především ty, kteří se svým lidským a intelektuálním typem vymykali z vžité představy o věrném členu strany a až pak zkoumalo skutečné hříchy z kádrového materiálu.

Měl bych nyní popsat, jak ona intuice pracovala, na jaké signály vyzařující z lidských bytostí reagovala, jaké lidské vlastnosti a příběhy z lidského života schvalovala a které odmítala, co ji nutilo jeden lidský typ zavrhnout a jiný ponechat. Ale obávám se, že prostředky obyčejné publicistické výpovědi na to nestačí. Jistě, mohl bych seřadit stupnici vlastností, které tato instituce oceňuje nebo zamítá. Oceňuje určitě především poslušnost, věrnost, spolehlivost, průměrnost, vážnost, opatrnost, mravní zakrnělost a podobně. Zamítá především výjimečnost, samostatné myšlení, velkorysost, tolerantnost, přílišné vzdělání, mravní zásadovost, odpor k vžité terminologii, odvahu a podobné. Ale také znalost cizích jazyků, smysl pro humor, jiný účes než s vlasy dozadu atd. Ovšem tyto termíny neběžely hlavou selektorů, jen jakási jejich tresť, jejíž podstatu nelze sloučit do jednoho termínu. Ale na jejím základě bylo a dosud je možné rozdělovat vreálném socialismu obyvatelstvo na typy vhodné pro členství ve vládnoucí straně a na ty, se kterými jsou jen potíže, a proto je lepší je do strany nebrat, a když už se tam v důsledku nedostatečné bdělosti dostali, je nutné je ze strany vyloučit.

Do šedesátého devátého roku nebyla tato typologie natolik zřejmá. Až v průběhu prověrek vyšla najevo tajemná soustava znaků, podle nichž probíhá třídění. V letech, které uplynuly od prověrek, jsme si my, českoslovenští občané, osvojili onen smysl pro poznání lidského typu vhodného pro vládnutí na všech stupních. Víme proto předem, s jakým člověkem se setkáváme za vládnoucími stoly v úřadech, sekretariátech, pracovnách ředitelů a vedoucích, umíme si téměř přesné představit, kdo nás přivítá za koženými dveřmi kanceláří státní bezpečnosti. Jsou to stále jedni a titíž lidé, zdaleka ne špatní, ale poslušní a spolehliví, lidé, kteří si nikdy nepoloží otázku po všech souvislostech svého postavení. Ředitelé řídí, úředníci úřadují, soudcové soudí, vyšetřovatelé vyšetřují a referenti nereferují, ale dbají o to, aby instrukce shora byly dole plněny. Tak tomu konečně vždy bylo. Sítem prověrek prošli především lidé, u kterých nehrozilo nebezpečí, že by kdy překročili hranice tohoto vymezení, že by kdy zapochybovali o stabilitě systému, kterému slouží. Díváme se na ně každý den při televizních novinách, poznáme je už podle tváří, podle řeči, řeknou vždy jen to, co už bylo řečeno stokrát předtím, bez zaváhání odehrají před námi svou roli funkcionáře, jsou sebejistí, protože vědí, že jim před tváří televizních diváků nikdy nebude položena otázka, na kterou by neuměli odpovědět. Prověrky byly tedy dokonalé. Za celých osm let se mi nedonesla k sluchu zpráva, že by někdo z prověřených, znepokojen ohlasem křivd, který k němu doléhá, řekl, že míra byla naplněna a že svědomí mu dále nedovoluje, aby sloužil bez pochybností, jak se to často stávalo v dobách, kdy vládnoucí stranu utvářeli lidé všech typů.

Protože v tomto smyslu byl každý vytypován předem, zda se hodí nebo nehodí pro obnovení pořádku, naplnily prověrky onen známý model absurdity, jak je zaznamenán v díle Franze Kafky, o kterém soudím, že mu kdysi v jakémsi stroji času bylo dovoleno nahlédnout do našich dob. Probíhaly tisíce procesů a o rozsudcích bylo předem rozhodnuto, členové tribunálů však pečlivé pořizovali zápisy, kladli otázky, čistili si nehty, kreslili obrázky, mysleli na to, co bude na večeři, zatímco předem odsouzení celé noci nespali, vymýšleli obhajovací řeči, shromažďovali nezvratné argumenty a písemné dokumenty, chystali se, jak jim to řeknou, těm soudcům, jak sezeptají : a co jste dělali vlastně vy v tom šedesátém osmém, kolik protisovětských rezolucí jste vlastně podepsali? Nebo jste tehdy nebyli ve škole? A pak na místě samém zjistili, že o argumenty nikdo neprojevuje zájem a že třeba i šrámy a vyznamenání ze starých bojů dělnické třídy nikoho nezajímají. A pak odcházeli se zamlženým rozumem a s vědomím, že už ničemu nerozumějí.

Organizace prověrek pracovala spolehlivě. Když jí někdo unikl v první vině, vždy zbyl ještě čas na to, aby byl přiskřípnut později. A prověřovací aktivita neustala, dokud se komunistická strana nezbavila všech, kteří představovali překážku. Oficiální údaje hovoří o tom, že z komunistické strany bylo při těchto prověrkách vyloučeno a vyškrtnuto půl milionu členů. Tak byl obnoven pořádek v členské základné vládnoucí strany obnoveného pořádku. Vládnoucí strana reálného socialismu se tak stala avantgardou průměru, poslušnosti a strachu.

IV.

Vyloučení

Se mnou se strana rozešla nedramaticky a věcně. Byl jsem pozván na obvodní výbor strany. Vědom si toho, že vše bylo už rozhodnuto předem a že jsem byl rozhodnut i já sám, dostavil jsem se do místnosti, ve které sedělo asi patnáct zachmuřených a nevlídných mužů. Nikoho z nich jsem neznal a nikdo z nich neznal zřejmě mne. Dali mi do ruky několik stránek s vtipně vybranými citacemi z mých článků a statí. Přeletěl jsem těch několik stránek očima a hned jsem věděl, že nic nebylo zkomoleno, všechno tam bylo tak, jak jsem to napsal. A na to se mě právě zeptali. Odpověděl jsem, že věty vytržené z kontextu, které jim zněly neuvěřitelně v uších, jsem napsal skutečné já. Pochopil jsem, že je zbytečné cokoliv dodávat, nelíbil jsem se jim právě tak jako oni se nelíbili mně. Měl jsem být potrestán za to, co jsem napsal, a to mi připadalo přiměřené, dokonce jaksi čestné. Člověk má přece stát za myšlenkami, které měl odvahu sdělit veřejnosti. Byl jsem rád, že mě nevylučují pro nějakou hloupost, kterou bych musel vyvracet. O čem jsme se ještě měli bavit? O zásadách textové kritiky? Trvalo to sotva půl hodiny, dodnes lituji, že jsem si neodpustil poznámku o neprůkaznosti takového souboru vět vytržených z kontextu, a že jsem je požádal, aby mě nechali hodinu o samotě s Leninovými spisy a že jim připravím materiál na jeho posmrtné vyloučení z VKS/b/. Legitimaci jsem pak odevzdal sekretářce v předpokoji.

Samozřejmé nebyla to ta, kterou jsem dostal téměř před dvaceti lety za potlesku přítomných komunistů na členské schůzi na filozofické fakultě v Brně. Byla mnohokrát vyměněna v rámci oblíbené akce výměny členských průkazů. Byla to tehdy jiná legitimace, jiná doba a také já jsem byl jiný. Vím, že to nebyla doba přespříliš zářivá; kdybych byl zralejší, kritičtější a méně eschatologicky zatížen, jisté bych v ní objevil mnohá znamení příštích deziluzí a zklamání. Ale rozhodně uměla předstírat pevnou víru ve vybudování nové společnosti, v proměnu lidských vztahů. Přijal jsem ji jako víru ve svobodu, velkorysost, realizaci snů, kolektivnost a lidskost. Předcházející epochu jsme všichni zavrhli. Znal jsem ji především prostřednictvím literatury a připadala mi jako éra blbosti a barbarství. První světová válka, druhá světová válka, fašismus, krize, nezaměstnanost. Neznal jsem spisovatele, který by dovedl říci o své době něco slušného. en revoluce v nich zřejmě probouzela naději, byla to naděje krvavá, svým způsobem také barbarská, ale byla to naděje. Je tedy celkem přirozené, že jsem starou dobu zavrhl a novou přijal.

Ve větší míře ovšem na mě působila skutečnost, že členy komunistické strany byli téměř všichni ti příslušníci obdivuhodné umělecké a tvůrčí generace z období mezi dvěma válkami. Byla to zcela jistě československá zvláštnost, že všichni spisovatelé, které jsme obdivovali, básníci, které jsme milovali, vzdělanci s celonárodní autoritou, byli buď členy komunistické strany nebo ji aspoň podporovali. Mimo tento proud stáli jen jednotlivci, ale i ti chovali respekt k rozmanité aktivitě komunistické generace. A pak, tato komunistická generace s oblibou přenechávala následující generaci své víry a nezlomená přesvědčení a své pochybnosti si nechávala pro sebe.

Nejvíce mě však do strany lákala potřeba být s lidmi, kteří ji v mém okolí bezprostředně představovali. Mladší učitelé a studenti filozofické fakulty. Snad jen tehdy bylo možné vytvořit společenství lidí, ve kterém se člověku zdálo, že praxe je totožná s teorií. Toto společenství lidí trávilo vedle studia svůj čas nekonečnými diskusemi, schůzovalo, pěstovalo kritiku a sebekritiku, pracovalo do úmoru na brigádách za jednu modrou košili, ale také se vynalézavě veselilo, vytvářelo přechodné i stálé lásky, poskytovalo si oporu a všem členům přesvědčení, že nová kolektivita je možná a nekonečně lepší než stará osamělost. Dnes vím, že toto studentské společenství ve starém komunistickém stylu bylo společenstvím výlučným, že to byla svým způsobem sekta, ostrov naivního a do sebe uzavřeného idealismu, utopická komuna, jaké se vždy vyskytují na začátku revoluce, než serozplynou v reálném životě. Do tohoto společenství doléhal jen vzdáleně ohlas obyčejného života a začínající brutality. Zde vládla ještě tolerance, pochybnosti byly vítány, protože jen v otevřené diskusi je možné se jich zbavit.

Nevlastnil jsem legitimaci ještě tak dlouho, když jsem byl s celou sektou pozván na velký aktiv, kde nám bylo oznámeno, že generální tajemník strany byl odhalen jako zrádce a že bychom měli důrazně žádat, aby byl po zásluze pověšen. Brutalita vnějšího světa přeci jen vtrhla do naivního idealismu onoho studentského komunistického společenství. Tehdy do něho přibyl nový člen. Měl za sebou studium v Sovětském svazu, avšak přerušené pro jakési vnitřní spory, kterým jsme my tu nerozuměli. Rychle jsme se spřátelili. Jednou jsme se procházeli po městě bezmála až do rána a diskutovali. Můj nový přítel mi vyprávěl o tom, jak se jako člen mládežnické delegace setkal s Jiřím Dimitrovem. Vypravoval mi o jeho modrých očích a o pocitu, kterého se nemůže zbavit. Byl to pocit, že Dimitrov chce, tuše svou smrt, mladým lidem něco důležitého říci. Ale neřekl. Téhož večera můj přítel prohlásil, že v marxismu musí být chyba. A tím to bylo vysloveno. Našemu mladistvému sklonu k zjednodušování skvěle vyhovovala představa marxismu jako uceleného projektu nové společnosti, ve kterém je všechno přesně rozpracováno. Přesvědčujeme-li se nyní, že společnost budovaná podle tohoto projektu vykazuje hrozivé deformace, musí být v samotném projektu někde utajená chyba. Bude třeba projekt znovu prozkoumat a chybu objevit. Dost práce pro příští léta!

Obrazně řečeno, téměř všichni členové onoho studentského společenství se později věnovali hledání chyb v projektu nové společnosti, objevili nejednu a snažili se, aby byla jako chyba uznána. Slýchávali jsme o sobě a zdálo se, že při jisté trpělivosti se daří projekt i jeho realizaci zbavovat nejhorších chyb. A to trvalo do 21. srpna 1968.

Dnes, ve chvíli, kdy píšu tyto řádky, je ono prvotní komunistické společenství dokonale rozehnáno. Přítel, který mi vyprávěl o nutkavém přání Jiřího Dimitrova vyslovit nějaké varování, žije v Mnichově a sčítá chyby marxismu. Jiný je už čtyři léta vězněm socialistického státu. A jiný je profesorem na státní universitě v Illinois. A mnozí tak jako já se živí manuální prací. Ten, co se stal básníkem, restauruje prý starý nábytek po bavorských vesnicích. Tehdejší studentky mají dnes děti, které nemohou studovat. Slyšel jsem, že jeden z nás pije. Jen ten, který už tehdy neměl rád pochybnosti a raději hlasitě zpíval, je dodnes tajemníkem okresního výboru. Když za ním přišla moje žena orodovat za přijetí syna na vysokou školu, plačící ji odmítl.

V oněch dvaceti letech mezi vstupem a vyloučením z vládnoucí strany jsem samozřejmě mnohé pochopil. Věděl jsem o své vládnoucí straně téměř všechno. Za dvacet let soužití se toho moc neutají. Diskutoval jsem a nudil jsem se na schůzích, aktivech a konferencích, zasedal jsem ve výborech a komisích. Hlasoval jsem pro a někdy také proti. Byl jsem také potrestán a poslán do praxe. Několikrát jsem byl zvolen, protože ve straně bývá každý navržený kandidát zvolen. Z celého mýtu, který vyvolal Stalin svým výrokem, že komunisté jsou lidé zvláštního ražení, nezůstalo nic. Odevzdání stranické legitimace se už nedotklo žádné citlivé oblasti v mém vědomí, všechna zklamání jsem měl už za sebou.

Krátce před svým vyloučením jsem byl pozván s celým výborem stranické organizace na zasedání vysokoškolského výboru. Chirurgický zákrok, kterým jsem byl odřezán od celého organismu, byl proveden vlastně už tam. A tam jsem si odbyl poslední loučeni s posledními iluzemi. Protože tam seděli lidé, které jsem znal, vysokoškolští učitelé, kolegové, několik přátel, já věděl dost o nich a oni věděli dost o mě.

Na tomto zasedání se odehrálo malé psychodrama, jehož léčebné účinky pociťuji dodnes. Tajemník městského výboru si vzal slovo, obvinil výbor z pravicových hříchů a na závěr prohlásil, že je hanbou, že v tomto výboru ještě stále zasedám. Stupeň bolševizace jednotlivce se dá změřit podle toho, jaké nehoráznosti je schopen říci člověku do očí. Nejefektivnější je to ovšem v případě, když se všeobecně ví, že se oba dobře znají. Už předtím jsem byl několikrát svědkem bolševické tvrdosti tohoto druhu a vždy mi to vyráželo dech. Dva lidé se třeba znali od dětství nebo od mládí, věděli o sobě všechno, mnohokrát se opilí objímali. A najednou se v stranickém psychodramatu začali oslovovat soudruhu a obviňovat se z politických a jiných zločinů, které, soudruzi, v konečném důsledku škodí straně a celé společnosti. Obyčejná zášť a lidské nepřátelství, jehož příčiny byly obyčejně banální povahy, se tu oblékaly do mystického stranického roucha, aby tolik neponižovaly zúčastněné. Sprostá nadávka je ovšem nekonečně lidštější.

Díval jsem se do tváří přítomných a snad jsem čekal, že někdo vstane a řekne nějakou osvobozující větu, jako třeba: páni, co to tu blbneme? Ale nic takového se nestalo. Všechno probíhalo podle nepsaného rituálu, který byl zřejmě odvozen z mocenských sporů na vyšší úrovni. Většinou mlčeli a několik členů výboru zopakovalo obvinění, někdo mírněji, někdo sveřepěji. Můj nejlepší přítel, jak jsem se tehdy domníval, byl bledý a mlčel. Vůbec nešlo o nějaký ideový spor, každému bylo zřejmé, že jde hlavně o to, vyloučit mě ze strany, zbavitzaměstnání a vydat persekuci, o které tehdy ještě nikdo neměl přesnou představu. Z minulosti se dalo usuzovat jen na to nejhorší. Ale všichni věděli, jak snadno by se mohli ocitnout na mém místě, strach jim překážel v souvislých projevech, a tak se omezili na úsměv nebo dobrosrdečnou poznámku o přestávce. Pochopil jsem, že tady se utváří základna pro obnovení pořádku a nechtěl jsem už být s nimi. Přítomní byli ponořeni do úvah o sobě, mysleli na možnost ústupu z vysokoškolských funkcí, mysleli na unikající perspektivy postupu po vědeckých žebříčcích. Jak se uživím, po padesátce? Právě jsem dostavěl chatu a chtěl bych jí užít.

Pochopil jsem, že vzbuzuji svou existencí odpor, byl jsem vzorem škodlivé zatvrzelosti, hlouposti a nepochopení. Dospívali k přesvědčení, že trvám na zbytku svého přesvědčení z pouhé povýšenosti, přehnaného sebevědomí a podezřelé snahy odlišit se od nich ostatních. Nebo z nepochopení vážnosti celé situace. Nebo z nějakého jiného neznámého důvodu.

Samozřejmě, společně se mnou obvinění členové výboru bránili mne i sebe, byli jsme ještě na jedné lodi. Prožívali tehdy své vlastní psychodrama.

Později jsem měl dost času promýšlet smysl té hry, v níž mi přidělili neslavnou roli. Pochopil jsem, jak je snadně zastrašit i vzdělané a důstojné shromáždění. Pochopil jsem, že takto to bude probíhat všude a že pořádek bude obnoven. Pochopil jsem, jak málo je vlastně člověk dotčen obecnými modely lidských situací, které kultura věčně zpracovává. Chodíme do divadla a známe už nazpaměť všechna ta dramata o cti, pravdě, solidaritě, prodejnosti a zbabělosti. Čteme o tom v knihách, čteme o tom v historii. Když však sami stojíme najednou tváří v tvář situaci, která tak nápadně napodobuje modely z knih, divadel a filmů, odeženeme od sebe tuto podobnost. Protože život je jiný, co má život společného s knihami, divadlem anebo s historií? Jiným lidem se snad něco takového děje, ale nepřipouštíme, že by se něco takového mohlo stát nám. Je to stejné, jako když se díváme na scénu po autohavárii. Ano, takové hrozné věci se stávají, ale stávají se jiným lidem. Stejné je možné, že jiní lidé se postavili proti bezpráví, nebyli ochotni prohlásit lež za pravdu a riskovali kůži. Ale nám se to nestává. Odmítáme vidět situace, do kterých se dostáváme tak vyhroceně. V této domácí diktatuře se přece vždy najde nějaké řešení i bez drastických konfrontací. Odevzdáme půl pravdy za půl lži, ze zásad vykličkujeme a čest je záležitost vnitřního svědomí. Národní umělec, který připsal jedno své dílo Alexandru Dubčekovi, mi řekl, že správný voják se skrývá v zákopu, když se střílí. Hlavu vystrčí až pak, když je po střelbě. Onen umělec své další dílo věnoval patnáctému sjezdu.

Z mého okolí jen jediný člověk přijal celou situaci v její modelové jasnosti. Byl to můj bývalý student, mladý a nadaný hudební skladatel. Vybral si dobrovolně stejný úděl. Řekl, že věří v tytéž zbytky pravdy jako já. Učinil tak bez mého vědomí. Byl samozřejmě stejným způsobem potrestán. Doufám, že už tehdy věděl, že tento čin měl jediný význam, pro něho samotného, pro jeho sebeúctu a tvářnost jeho dalšího života. Kromě obdivu, úcty a také lítosti, které vzbudil u mne.

Lze říci, že dvacet let poznání mě připravilo natolik, že jsem dost dobře ani nemohl vstoupit do éry obnoveného pořádku jako člen strany. Svazek byl tedy zrušen bez velké bolesti. Možná, že strana se velmi ani nelišila od tmy, do které jsem jako student vstupoval. Já jsem se však lišil od studenta.

V.

Informace

Když byl znovu ukován a zpevněn hlavní článek řetězu, tj. komunistická strana, od svého vedení až po členskou základnu, bylo pak už o mnoho snazší navlékat na něj další články k obnově pořádku. Na nový pořádekčekalo národní hospodářství, masové organizace, celá kultura a hlavně informační systém. Ten na prvním místě, protože řízení informací je základní podmínkou pořádku v reálném socialismu.

Ne nadarmo byl stav v informačních prostředcích zahrnut mezi hlavní výčitky ve varšavském dopise. Informace jsou neuralgickým bodem reálného socialismu, celý organismus společnosti reaguje poplašeně na každou neusměrněnou informaci, okamžitě ji obklopuje dohady a přijímá ji jako signál poruchy v totálním řízení. Tato citlivost je vypěstována léty návyku na čtení novin, poslouchání rozhlasu a televize. Často jen neobvyklá fotografie, úprava zprávy, absence běžné fráze na místě, kde obvykle bývá, vyvolává lavinu spekulací. Zvláště sovětská společnost je v tomto ohledu vytrénovaná až k dokonalosti. Představa nezávislosti informačních prostředků na oficiálních stanoviscích vlády je jí natolik vzdálená,

že dochází často až k neuvěřitelným nedorozuměnímv interpretaci informací přicházejících z ostatního světa.

Je proto snadno pochopitelná podrážděnost, se kterou reagovala sovětská oficiální místa na postupné uvolňování tuhých pravidel řízení informací, ke kterému docházelo v Československu už v průběhu šedesátých let a hlavně pak na spontánní explozi informací, ke které došlo v průběhu roku 1968. Zcela pochopitelně se domnívala, že tento stav je důsledkem slábnoucího postavení strany ve společnosti a příznakem ideologického rozkladu. V ideologii reálného socialismu se totiž nikdy nešetřilo důrazem v otázce řízení informací. Byla to vždy záležitost ideologické abecedy, která vycházela z utilitární interpretace Leninova článku o stranickosti v literatuře a několika málo podobných teoretických relikvií, ale hlavně ze zkušenosti půl století trvající cenzurní praxe. Nebylo možné tedy předpokládat, že by vedení československé komunistické strany nepovažovalo tuto otázku za dost důležitou.

Také tomu tak nebylo. Naopak, v Československu se od roku 1948 vyvinula solidní úřední struktura pro řízení informací s všeobecně známou cenzurní praxí. Avšak ani v letech té nejzběsilejší přísnosti nedosáhla sovětské dokonalosti a pokud si pamatuji, docházelo pravidelně k tiskovým aférám, které vznikly v důsledku hlouposti nebo oklamání cenzury. A to pak následovaly výbuchy vzteku na nejvyšších místech, čistky v redakcích, šrotování knih apod. Tato hra na odvahu měla v literárních a novinářských kruzích velkou tradici a podle mého celý ten mravní mýtus, který obklopoval statečné zápasy s cenzurou, měl své kořeny přece jenom v povědomí staletí relativní tiskové svobody, která sice nikdy neměla tu anglickou slávu, ale ve srovnání s jejím totálním vymýcením za reálného socialismu působila povzbudivě. Z mravního hlediska bylo vše jasné, mezi píšícími lidmi byl cenzor prostě zrůda a objekt nesčíslných pomlouvačných historek. Mezi týmiž lidmi se však nikdy vážně nemluvilo o svobodě tisku, tak jako se v domě oběšencově nemluví o provaze. Cenzura tu totiž nebyla proto, aby zabránila dostat se na veřejnost kritice socialistického zřízení, tu by se nikdo neodvážil zadat do tisku, byla tu spíše na to, aby udržovala oficiální šeď ve všech informačních prostředcích a zabránila dostat se na veřejnost každé myšlence, která nebyla předtím už stokrát přežvýkaná. Nebyla to cenzura proti zaměření tisku, ale proti jeho úrovni.

Jenže v Československu není nic dokonalé, zvláště ne úřední výkony. Mentalita skeptického, posměvačného a nepořádného národa postupně narušila úplnost systému řízení informací a v občanských mezerách se objevovaly osvěžující plody myšlenkové i umělecké originality. A to jak v tisku, tak v rozhlase, televizi, filmu a všech prostředcích masové komunikace. I cenzoři jsou jen lidé a jako lidé často podléhali tlaku veřejného mínění. Tak jako se ve vězení může někdy vytvořit porozumění mezi bachařem a vězněm, tak docházelo často k jisté toleranci a vzájemnému respektu mezi cenzory a redaktory. Výsledkem celého toho komplexu byl rozšiřující se prostor pro úroveň, kritické myšlení a svěžest v práci masových médií. To se samozřejmě projevovalo v rostoucí míře kritiky vůči zřejmým vadám společenského systému, v šířce předkládaných problémů, v pestrosti tvorby, která začínala třeba provokující filozofickou analýzou nějakého živého problému v měsíčníku s omezenou publicitou a končila třeba moderní televizní zábavou pro miliony diváků. To vše se dělo od roku 1963, a tak ještě před lednem 1968 vládla v této oblasti taková míra relativní svobody, jakou dosud s výjimkou krátkého období v Polsku v roce 1956 dějiny reálného socialismu dosud nezaznamenaly. Tato relativní svoboda byla sice stále trnem v oku mnohých představitelů státu, ale nebylo snadné na ni otevřené útočit. V Československu se tehdy i neveřejnými cestami rychle roznášela špatná pověst nepřátel této malé domácí svobody tisku a mezi politickými představiteli nebylo hodně těch, kteří by si na takové pověsti zakládali. Toto období neobyčejně pozvedlo veřejnou působnost většiny tvůrčích osobností tisku, rozhlasu a televize. Mnozí z nich si už tehdy získali pozoruhodnou politickou i mravní autoritu, na kterou i někteří politici shlíželi se závistí. To byl nový moment v tradicích informačního systému v reálném socialismu, který jinak usiluje o anonymitu a ve spíkrech by nejraději viděl jen tlumočníky úředních zpráv. Jenže v důsledku přirozeného vývoje se na místo tlumočníka úředních zpráv stále více prosazoval komentátor, a dokonce i tlumočníci zpráv tiskových agentur uměli dát hlasem a výrazem najevo, že je těší více zprávy na podporu demokratického vývoje než jiné. Autorita publicistů v masmédiích pramenila ovšem nejen z jejich profesionálních předností, rostla také proto, že informační síť plnila často ty demokratické funkce, které byly v ryze politických institucích dávno umrtveny. Tuto autoritu získávali nejen ryze političtí komentátoři, ale i spisovatelé, herci, zpěváci a všichni představitelé kultury, kteří prostřednictvím komunikačních prostředků povzbuzovali naděje na demokratický vývoj v zemi. Všichni tito lidé měli značný podíl na tvorbě veřejného mínění, denně potvrzovali teoretické postuláty o významu masmédii v moderní společnosti a je třeba také říci, že ve své většině v onom období k tomutovýznamu dorostli. Proto se také mohli stát přirozenými mluvčími národa v srpnových dnech. Nikdo z nich se nemusel představovat; lidé je poznali doslova po hlase. Ale o tom už bylo napsáno dost chvály. I kdybych docela rád setrval v líčení pozoruhodného výkonu moderních informačních prostředků v Československu, předsevzal jsem si, že budu psát o jejich úpadku a zkáze, které doprovázely obnovení pořádku.

Z úlohy, kterou sehrály informační prostředky téměř v celých šedesátých letech, a především v roce 1968, vyplývalo naprosto jasně, že k obnovení pořádku nedojde, dokud nebudou tyto prostředky opět pevně v rukou strany a státu. Jinak řečeno, bylo nanejvýš nutné začlenit informační prostředky na místo, které je jim podle učení i tradice reálného socialismu určeno. Toto učení se rozhodně neopírá o klasiky. Ani u Marxe ani u Engelse nelze při nejlepší vůli najít textovou oporu pro učení o totální kontrole informací. Naopak, dobře je znám v češtině se rýmující Marxův výrok, že cenzura je civilizovaná nestvůra. Najdeme ji spíše u Cabeta, který žehraje na matoucí různorodost svobodného buržoazního tisku zavádí v utopické Ikárii jen jedny ústřední noviny, ze kterých provinční plátky pak opisují základní informace. Když jsem kdysi četl cestu do Ikárie, řekl jsem si okamžitě: Hle, zde máme předobraz tiskové praxe reálného socialismu! Vědecké učení o cenzuře neexistuje. Existují jen jednotlivé konfúzní postuláty o stranickosti tisku, jeho organizátorské funkci, třídním zaměření a podobně. Totální reglementace informací se v reálném socialismu vytvořila z požadavků praxe a nikomu se nepodařilo věrohodné ji teoreticky zdůvodnit.

Teoreticky byl nejčastěji kultivován výchovný účel tisku a informací. Ale tento výchovný účel byl od začátku v podstatě zástěrkou pro soustavné filtrování nepříjemných informací, zkreslování skutečnosti a otevřenou utilitární lež. Výchovné hledisko automaticky produkovalo množství výhrad proti pravdě. Slýchával jsem je tak často, že je znám dodnes nazpaměť. Pravda je lék, to platí, ale lék škodí, podává-li se najednou ve velké dávce; lepší je podávat ho po kapkách. Novinář nesmí být pouhým producentem faktů, každý fakt musí interpretovat z třídního hlediska. Není možné poskytovat čtenářům výběr hledisek, je třeba je chránit před tím, aby si nevybrali to špatné. Je lepší informace utajit, než jimi znepokojovat lid atd.

Obnovení pořádku také nepotřebovalo žádnou teorii pro likvidaci posledních zbytků svobody tisku. Stačilo jen uvést do praxe všeobecně známý model totální kontroly psaného a mluveného slova, jak existoval v padesátých letech, případné se zlepšeními, která se osvědčila v bratrských zemích. Znamenalo to postavit informační prostředky do naprosté služebnosti strany a státu a toto postavení také organizačně zajistit. Tato druhá úloha byla splnitelná až po prověrkách, které automaticky vyřadily z činnosti v masmédiích absolutní většinu těch, kteří jim vtiskli v minulosti onen pozoruhodný ráz.

Celkem snadné bylo zabránit tomu, aby se jakákoliv nežádoucí informace dostala na veřejnost. K tomu účelu byla obnovena cenzura. Toto negativistické pojetí pořádku bylo však jen prvním krokem k obnovení ideální podoby masmédii v reálném socialismu. Složitějším se ukázal být pozitivní úkol. Probudit k životu propagandu, která by soustavně a se stále větší naléhavostí zvěrohodňovala ideové kotrmelce této zvláštní doby. I to se podařilo, přesto, že mě i mnoha jiným se to zdálo být nemožné. Už v roce 1972 fungovala v Československu celásoustava řízení informací bez chyby. Československá masmédia zaplavila ona perfektní jednosměrnost, šeď oficiálních zpráv, nabubřelá polemika s bezbrannými protivníky, bezbřehá oslavnost, fanfárový optimismus a absence jakékoliv myšlenky, která by přesahovala uznanou realitu reálného socialismu.

Staré známé kadluby formující podobu zpráv a informací byly znovu uplatněny. Opět vyšly úvodníky překvapující frázemi, které snad čtou jen jejich autoři, opět se ozval známý sled zpráv, které začínají únavným výpočtem státních návštěv nebo blahopřejných telegramů, v nichž není dovoleno zkracovat názvy bratrských stran a států. Na filmových šotech se rozjely traktory a kombajny, začala se točit kola továren a vylévat se železo z hutí, vybraní předáci začali odříkávat fráze o závazcích, v novinách se objevily reportážní fotografie z pracovišť, které o ničem nereportují a mají funkci pouhého abstraktního ornamentu, ředitelé začali před kamerou vypovídat o plnění plánu, státníci se opět líbají a objímají, předsednictvo vstává a tleská řečníkovi a pak vstává poslušně plénum a připojuje se. Kapitalismus nám ukazuje tvář bídy, nezaměstnanosti, zločinnosti svých měst a proradnost svých politiků, komentátoři vystačí s minimálním počtem slov. Straně nevadí, že bezdechá záplava propagandy odpuzuje, nudí a vlastně ničí záměr; je vítanější než střízlivost, věcnost a dobře míněná kritika. Nic nesmí připomínat destruktivní minulost. Lež je možné omluvit, když slouží věci.

Reálný socialismus žádá, aby především po formální stránce vládl v systému informací pořádek. To znamená, že se v podstatě nezkoumá efektivnost, působivost apřesvědčivost, a dokonce ani věcná pravdivost informačních útvarů v masmédiích, hlavní je, aby vytvářely dojem, že slouží státní politice a bezprostředním zájmům strany. Přitom se mlčky předpokládá, že občané nejsou tak na hlavu padlí, aby věřili všemu, co se jim prostřednictvím informačních prostředků vtlouká do hlavy. Občané v souladu s tímto předpokladem informačním prostředkům nevěří, jsou přesvědčeni, že v nejlepším případě tyto prostředky oznamují jen půl pravdy, a ještě častěji ji zamlčují. Jsou nakloněni věřit spíše opaku toho, co slyší. Jestliže informační prostředky příliš často opakují, že k zvýšení cen nedojde, vytvoří před obchody fronty a pro každý případ se zásobí.

Avšak celý tento mumraj lží a naivní propagandy má ještě jeden smysl. Vytváří v člověku jakousi normu pro hodnocení běžných záležitostí, vytváří jednoduchý ideologický návod pro obezřetné chování. Občan se z informačních prostředků na názorných příkladech dovídá, co se smí a co se nesmí, co stát odměňuje a co trestá, kdo jsou přátelé a kdo nepřátelé, co je černé a co je bílé. Prostřednictvím řízených informací dostává složitá problematika vnitřního života společnosti a zamotanost vnějšího světa jakousi uniformu, podle které je lehko poznatelná. Když si občan osvojí toto základní rozeznávání uniforem, je jeho život snadnější, nedopouští se politických omylů z naivity. Mezi uniformovanou problematikou se pohybuje jako ve známém světě, nemusí se bát, že zakopne, že ho něco zaskočí. Když nechce, nemusí vůbec myslet. Chce-li pronést na schůzi projev, stačí, když stručně zopakuje, co si přečetl ráno v novinách. A bude mít úspěch, protože stejně nikdo neočekává, že vymyslí něco sám. A tak typ řízených informací využívá obratně rozšířené lenosti občanů třídit a posuzovat dodané informace vlastním rozumem. Ve státním zájmu se tu vlastně děje v podstatě stejný podvod nakonzumentu, který už odedávna a bezostyšné rozvíjí bulvární tisk v zemích se svobodou tisku.

V roce 1968 stáli lidé v řadách před novinovými stánky, aby si přečetli některá ze vzrušujících odhalení. S jistou přirozenou rozkoší četli nevídané impertinence. Ale slyšel jsem nejedno přiznání k nelibosti nad různosti názorů, která tehdy panovala. Mnozí nebyli ochotni si vybírat a mnozí litovali toho, že se takto ztratila ona jednoduchá norma dobrého chování, že problematika veřejného života přestala vystupovat v poznatelných uniformách. Tato masová náklonnost k jednoduchosti byla příčinou toho, že krátká svoboda tisku neměla zvlášť široké zázemí. Proto se dost lehce ujalo demagogické heslo o tom, že vlastně všechno neštěstí zavinili novináři. Navíc toto heslo poskytlo řadě lidí omluvu, že byli svedeni a pomýleni nezodpovědnými pracovníky informačních prostředků. Obnovený pořádek využil potom tohoto nezralého cítění k celkem snadné persekuci novinářů, publicistů, spisovatelů a vůbec všech, kteří se podíleli na formování veřejného mínění v té době.

VI.

Proskripce

Metoda zákazu je sice účinná, ale neřeší nic definitivně. Nový režim měl zhruba od druhé poloviny roku 1969 po ruce všechny mocenské prostředky na to, aby zabránil jakémukoliv kritickému hlasu proniknout na veřejnost. Byl k tomu účelu dokonce vytvořen úřad; jeho krycí název byl Úřad pro tisk a informace, protože jinak to byl hlavně úřad pro kontrolu tisku a informací. V podobě tohoto úřadu byla obnovená stará cenzura, ale nikdy se už neobnovila stará cenzurní praxe. Neobnovily se staré praktiky vzájemného klamání, úskoků, handlování s větami a výrazy. Představitelé nového režimu byli odhodláni neopakovat staré chyby.

Předběžná cenzura je v podstatě civilizovaná instituce; je to sice nestvůra, jak praví Marx, ale civilizovaná. Předběžná cenzura má možnost zabránit, aby se „závadná“ věta nebo článek nedostal na veřejnost, ale nemůže zabránit tomu, aby byly taková věta a takový článek napsány. Předběžná cenzura působí na autory, anebo aspoň na některé z nich, jako výzva. Autoři se ji snaží provokovat, podvádět, přelstít. A navíc snímá z autorů zodpovědnost za zveřejněnou drzost. Vinna je cenzura, já jsem to tak nemyslel, mohl se vždy za její existence vymlouvat autor. Přesto tedy, že byla cenzura mezi československou inteligencí nejnenáviděnější institucí, byla to ve skutečnosti instituce civilizovaná a škoda jí.

Nové vedení strany hledalo účinnější způsoby, jak uvést do pořádku celý systém informací. Čím rozmanitější takový systém informací je, tím hůře se kontroluje. Režim se proto rozhodl pro to nejjednodušší řešení. Přesně ve stylu Etienna Cabeta zrušil onu rozmanitost, aby lid nebyl maten. Tisk byl nyní uspořádán přísně hierarchicky. Na vrchol tiskové pyramidy byl postaven ústřední orgán strany, který určuje základní tón celého tisku, základní postoj k událostem a jejich interpretaci. Tak tomu bylo ostatně vždy, anebo tomu aspoň tak mělo být. Jenže po celá léta ostatní tisk toto postavení Rudého práva a Pravdy nerespektoval a v šedesátém osmém roce došlo i v těchto orgánech k celkem absurdnímu trendu k nezávislosti. Nový režim zlikvidoval tento trend v samém zárodku a vybudoval z ústředního orgánu vzor, kterým se měly ostatní noviny řídit. Ty se musely omezit na rozmělňování a papouškování hlavní linie. Na nižších stupních pyramidy se usadily celostátní odnože ústředního orgánu strany reprezentující masové organizace. Ty dostaly právo v podstatě opsat souhrn nejdůležitějších informací a doplnit je o vlastní specifiku, odborářskou, mládežnickou, vojenskou, sportovní, zemědělskou a tak podobně. Ještě níže v této hierarchii klesl tisk provinční, krajský a okresní, v jehož kompetenci je skutečně jen domácí kuchyně, z továren našeho okresu, z polí našeho okresu, náš okres navštívila delegace.

Obnovitelé pořádku bez skrupulí zrušili všechny noviny a časopisy, které nebylo možno do této hierarchie vtěsnat. Od roku 1969 do roku 1970 zanikly desítky časopisů a revuí, mnohé s dlouholetou tradicí a s úrovní srovnatelnou s lepší částí evropského nezávislého tisku. Především byly zlikvidovány týdeníky s celostátní působností, měsíčníky a revue s kulturně politickým zaměřením, které vytvářely atmosféru jara 1968. Byly natolik prolezlé chorobným liberalismem, že je nebylo možné léčit. Tak byly ze dne na den a bez náhrady zrušeny týdeníky uměleckých svazů, odborné časopisy a všechna periodika, která by kdykoliv v budoucnosti mohla ztěžovat kontrolu nad celým systémem. Zpočátku byly některé časopisy jen pozastaveny, toto pozastavení se prodlužovalo, až z něho nakonec byla definitiva.

Takřka v jediném okamžiku zmizely z čtenářské nabídky desítky nejlepších časopisů a dodnes se nepodařilo obnovenému pořádku tuto mezeru zaplnit. Zakázané časopisy měly statisícové náklady a formovaly v šedesátých letech spolu s divadlem, filmem, televizí a rozhlasem vysokou úroveň československé kultury šedesátých let. V této souvislosti jsem prožil hlubokou deziluzi týkající se kultury vůbec. Byl jsem vychován ve víře v nezastupitelnost a nepostradatelnost kultury v životě národa, v přesvědčení o nutnosti permanentní diskuse o jejích hodnotách a směřování, o nutnosti její každodenní přítomnosti ve vědomí čtoucí menšiny národa. Najednou jsem se stal svědkem náhlého zmizení podstatné části moderní kultury a zdánlivě se nic nestalo. Znal jsem osobně desítky lidí, kteří konzumovali týdně pět šest nejdůležitějších časopisů; každý kontakt, každá diskuse začínala fakticky až na té hranici informovanosti, kterou tyto časopisy zprostředkovávaly. A najednou to všechno přestalo, čas se prodloužil, protože nebylo co číst. Až v tomto okamžiku jsem pochopil hloubku krize, do které se národní kultura dostala; dodnes se podobá maňáskovému divadlu, šaškuje po osvětleném jevišti, ale to nejdůležitější se i tak děje za kulisami. Od těch dob také začíná každá soukromá diskuse o kultuře rozsáhlým klepařením, které nahrazuje časopisecké informace, a korespondence udržuje tak jako v sedmnáctém století povědomí o tajném životě kultury a vědy. Chtěl bych, aby se mi věřilo, že jsem znal muže, který odešel do emigrace, když byly zrušeny Literární noviny; prohlásil, že bez nich tu žít nebude.

Česká a slovenská kultura, a především literatura byla více jak sto let svázaná s nejrůznějšími literárními časopisy. Odrážely se v nich dějiny jejího živého vývoje, v nich zrály její přeměny a obraty, udržovaly její kontinuitu. Žijeme dnes vlastně jediné období v dějinách české a slovenské kultury, kdy literární časopisy prostě nejsou. Bílé místo pro budoucí literární historiky! Jediný kulturně politický týdeník je totiž spíše úředním věstníkem než skutečným časopisem.

Na toto pustošení literárních časopisů jsem se vždy díval trochu nevěřícně. Nechtělo se mi věřit, že byněkomu vůbec nezáleželo na tom, jak bude vypadat v očích pilných literárních historiků nějaké příští generace. I toto nevěřícné podivení bylo ovšem součástí iluze o nezastupitelnosti kultury. Obnovení pořádku bylo zaváděno bez pardonu. Mravní zděšení jsem prožíval, když jsem přihlížel likvidaci Kultúrneho života a jeho redakčního týmu. Ne snad proto, že to byl časopis, který téměř nepozorovaně ‚‘překonal omezenost kultury malého národa a včlenil její vrcholy do evropského kontextu, ale především proto, že to byl také časopis, který umožnil dr. Husákovi, aby se po svém popuštění z vězení, a ještě před úplnou rehabilitací dostal opět do vědomí slovenské veřejnosti. Byly to právě jeho články, o které časopis sváděl urputné boje s cenzurou. -A právě tento časopis předznamenal svým osudem osud všech jiných. Po krátké agonii zanikl hned po srpnu, a to v zemi, ve které se jeho profilový přispěvatel stal prvním tajemníkem vládnoucí strany. Kdyby nešlo o politiku, mohla by se historie tohoto časopisu interpretovat jako drama nevděku.

Likvidace velké části periodik nebrala ovšem ohled na kontinuitu kultury, plnila mnohem důležitější politickou úlohu, a to likvidaci stovek a tisíců nepohodlných novinářů a publicistů, kterým byla tímto způsobem odebrána ona příslovečná materiální základna. Velké části odbojné inteligence byl takto bezbolestně vyřezán jazyk. Vůbec nebylo nutné, aby byl někdo před očima světové veřejnosti honěn po soudech pro pár slov. Nebylo prostě kam ona slova napsat, leda na zeď. Ti, co i to později udělali, šli do vězení. Existenční likvidace novinářů a všech jiných, kteří byli závislí na novinách a časopisech, byla první rozsáhlou akcí, ve které bylo využito monopolního postavení státu vůči občanům jako jejich jediného možného zaměstnavatele. Na příkladu novinářů, kteří se první začali nabízet personálním útvarům jako umývači oken a topiči v kotelnách, se měli i všichni ostatní poučit, jak to s nimi dopadne; vědci, učitelé, inženýři, divadelníci, filmaři, televizní a rozhlasoví pracovníci. Tato metoda existenční persekuce byla v této fázi vývoje o tovýhodnější, že nebylo nutné formulovat v propouštěcích dekretech drastická zdůvodnění o politické nedůvěřeapod. Každý z těch, kdo se ocitli na dlažbě, musel uznat, že nemůže být zaměstnán v časopise, který neexistuje; jakáž pomoc! Propouštěcí dekrety bylo možné napsat s přičinlivou laskavostí, dobrým posudkem a s projevem osobní lítosti. Nový režim se pak postaral o to, aby se neopakovaly staré chyby, aby se propuštění novináři nedostali opět ke své práci nějakou oklikou. V šedesátých letech bylo dost afér v tisku, které také končily propuštěním, ale v rámci stavovské solidarity se nakonec vždy našlo v profesi nějaké pracoviště, kde postižený mohl přečkat bouři a s jistou slávou se pak vrátit. Bylo také vždy dost ochotných kolegů, kteří kryli svými jmény díla proskribovaných. To mělo nyní skončit. Existenční tlak se rozrostl do takových rozměrů, že slavnostní prohlášení solidarity z roku 1969 byla zapomenuta a zavržení novináři zůstali skutečné bez práce. Je třeba říci, že měřeno čistou efektivností byl tento čin obnovovatelů pořádku skutečně úspěšný. Po řadě restrikcí bylo možné totálně kontrolovat tisk i s celkem nepočetnou skupinou oddaných úředníků.

Televizi a rozhlas nebylo ovšem možné zrušit. Zde bylo nutné zorganizovat masovou odvetu za angažovanost těchto masmédii v obrodném procesu jinak. První úder byl zasazen vedoucím pracovníkům. Poté byli zasaženi pracovníci tvůrčí. Z obrazovky začaly mizet známé tváře a známé hlasy se odmlčely v rozhlase. Přestala se objevovat jména známých autorů. Z vysílání zmizel osobní komentář spolu s jeho autory. Přestali se objevovat hlasatelé, moderátoři, konferenciéři, herci a besedníci z nejrůznějších oblastí, na které byli diváci po léta zvyklí. Byly zakázány písně a inscenace a filmy proskribovaných autorů. Nikdo už nebyl na ulici požádán o rozhovor. Bylo zlikvidováno živé vysílání, aby se ani náhodou nedostalo do programu nic kromě desetkrát prověřovaného slova. V několika měsících se stala československá masmédia přehlídkou nudy, fráze, bezobsažného žvanění a oficiálního optimismu. Reglementování informačních prostředků slavilo orgie. Sami političtí funkcionáři vykonávali ve volných chvílích tuto kontrolu a programoví pracovníci umírali strachem, že někdo z nich zavolá a vynadá jim za něco, co uniklo jejich bdělosti. Byla taková doba, milá příští generace, kdy se na obrazovce nesměl objevit mladík s oběma ušima přikrytýma vlasem a kolem vrátnice nesměla projít žena, jíž se na zádech nerýsoval knoflíček od podprsenky. Obnovení pořádku v československých masmédiích bylo doprovázeno hromaděním blbosti na malém prostoru, V tomto ohledu byly skutečně překonány hranice možného. Nebylo člověka, který by nekroutil hlavou a neříkal, je to možné? Bylo to možné.

A tak měl reálný socialismus informační prostředky v té podobě, v jaké je chce mít. Masovou proskripcí jedněch si zasloužil oddanost a věrnost jiných, těch, kteří čistky přežili, a hlavně těch nových neznámých a nevinných mladých mužů a žen, kteří byli vyneseni na místa proskribovaných. Osud propuštěnců z masmédii byl v mnohém ohledu horší než osud pronásledovanýchnovinářů. Nebylo dost dobře možné propašovat se se známou tváří do televize zadním vchodem. Noví šéfové sledovali ostřížím zrakem počínání svých podřízených a exemplárně trestali pokusy pomoci jakýmkoliv utajeným způsobem propuštěným kolegům. Několik takových afér se vyskytlo a nebylo potřebné ani je publikovat, aby měly očekávaný odstrašující účinek. Šířily se od úst k ústům a zmrazily na dlouho odvahu i slušnost. Bývalý profesor univerzity napsal například scénář programu ke dvoustému výročí americké revoluce. Program nebyl ani odvysílán a pracovníci, kteří poskytli scénáři své jméno, byli okamžitě vyhozeni za okolností, které u jednoho vyvolaly infarkt a u druhého vážné zdravotní potíže. Události tohoto druhu měly dvojí účinek. Vymýtily poslední zbytky solidarity a znemožnily proskribovaným žádat o tento riskantní druh pomoci. Není lehké žít s vědomím, že jsme nepřímo zavinili neštěstí jiných. A tak mnozí proskribovaní prostě rezignovali na pomoc svých šťastnějších bližních.

Ukázalo se opět, že v totálním státě lze zvládnout i ty nejméně zvládnutelné úseky života, jestliže je dobře kádrově zabezpečíme. Prověrky umožnily kádrově zabezpečit provoz československých informačních prostředků; ne sice jejich úroveň, ale provoz. Navenek je vše v pořádku, protože byl zabudován nový faktor do soustavy vnějších znaků pořádku v reálném socialismu.

Občana budí ranní vysílání rozhlasu a následuje gymnastická desetiminutovka. Než odejdeme do práce, dozvíme se, že prezident republiky jmenoval nového velvyslance v Jemenu. Na stánku leží noviny s přesně stanovenou úpravou první stránky. Občan je koupí a obrátí na stránku poslední, aby si přečetl, že jeho čísla ve Sportce zase nevyšla. Televize nás vítá k svému večernímu programu a překvapuje nás dalším pokračováním sovětského seriálu, přenosem ze soutěže politických písní a reklamami výrobních monopolních podniků. Oficiální sdělovací prostředky vyplňují po celý den éter informacemi, hudbou a zábavou a všechno má žádoucí výchovný obsah, který nikoho nevychovává. Nic nás nevzruší, ale nic také do nás nezaseje pochybnosti, nic nenaruší optimismus budování. Když se zřítí letadlo do jezera a za strašlivých okolností zahyne 70 lidí, oznámí nám informační prostředky, že se stala „letecká nehoda“. Úřední zpráva o příčinách bude vydána po vyšetření celého případu. Nebude vydána nikdy. Všechno to zní lehce a optimisticky. Nevíme-li, oč jde, můžeme si myslet, že letadlo československých aerolinií srazilo na runwayi zajíce. Najednou zmizí ze scény druhý nejvýznamnější sovětský státník. Informační prostředky přinesouuklidňující zprávu, že byl odvolán. Zní to, jako by byl někdo odvolán od oběda, protože do domu přišel instalatér.

Avšak právě tyto absurdity jsou nejvýznamnějším znakem pořádku v reálném socialismu. Vyvolávají zdání, že vše je pevně a moudře řízeno a že stačí se starat o pořádek na svém pracovišti, plnit plán a užívat do sytosti všech konzumních radostí, které reálný socialismus poskytuje. Jen tímto přeceňováním vnější znakovosti lze vysvětlit, že socialistickému státu nevadí, že ve všech kavárnách, obchodech a taxících v dosažitelném kruhu VKV vyhrává celý den d-3 /vídeňská „Hvězda“/. Nevadí, že vybraní posluchači věnují mnohem více poslechových hodin programu BBC či Hlasu Ameriky. Nevadí, že ve vhodných pohraničních oblastech nikdo už třeba léta nesledoval televizní noviny, protože v té době běží zajímavý seriál v německé či rakouské televizi. Statisíce, možná i milion lidí sleduje prostřednictvím televizních kamer Eurovize, jak na letišti v Curychu přistane chilské a sovětské letadlo a jak se na přistávací ploše minou dvě černé limuzíny, jedna s Corvalánem a druhá s Vladimírem Bukovským. Titíž lidé si na druhý den přečtou v novinách jásavý titulek, že vzedmutá vina rozhořčení a mezinárodní solidarita donutila chilskou juntu propustit hrdinu chilského lidu Luise Corvalána. O Bukovském ani slovo. Chtěl bych opět, aby se mi věřilo, že v této souvislosti jsem viděl dělníka, kterak praštil těmi novinami a zapřísahal se, že už to prolhané svinstvo kupovat nebude, protože i těch padesát haléřů je škoda. A já mohu potvrdit, že od té doby si noviny nekoupil.

Kdyby měl stát vědomí a podvědomí, vše by vysvětlovala psychoanalýza. Stát prostě ukládá prostřednictvím informačních prostředků nepříjemné skutečnosti do podvědomí a snaží se je co nejdříve zastřít clonouzapomnění. Ale spíše se mi zdá, že stát se chová jako kluk, který se nepřizná ani za nic k tomu, že rozbil okno. Však ono se na to zapomene.

Měl bych ještě dodat, že pořádek v řízení informačních prostředků byl dosažen bez zjevných zásahů cenzury, a to je v Československu novum. Reálný socialismus v Československu to nedělá, ale mohl by se klidně chlubit tím, že cenzura neexistuje. Tak jako to v šedesátém osmém roce hrdě prohlásil Walter Ulbricht o NDR v Karlových Varech. To bylo ještě v době, kdy se politikové bratrských zemí podrobovali v Československu tak nehorázné provokaci, jako jsou nepřipravené tiskové konference. Tehdy po rokování s Alexandrem Dubčekem předstoupil Walter Ulbricht před československé novináře a na jakousi posupnou otázku odpověděl bez váhání, že v NDR už dávno předběžná cenzura neexistuje. Vyvolal tím úsměvy na tvářích novinářů. Dnes si myslím, že to byly úsměvy, které vyplývaly z nepochopení. V Československu se už nevyprávějí historky o soubojích s cenzurou. Všichni lidé, kteří píší pro veřejnost, jsou si cenzory sami sobě. A lepšími než jakýkoliv oficiální cenzor státu. Vědí nejlépe, co se smí a co se nesmí, vycepovaní několika lety uniformity informací a jejich interpretací. Nad nimi pak bdí redaktoři a šéfredaktoři, kteří vědí, že je nikdo nebude kárat za nudu, stupiditu a neprodejnost jejich novin, ale že mohou okamžitě ztratit všechna pohodlí, obročí a reálně socialistický životní standard, jakmile dopustí, aby do jimi kontrolovaných informací pronikla jediná nevhodná nebo potměšilá věta. Stát jako jediný zaměstnavatel všech pracovníků v informačních prostředcích toho nežádá hodné, nevyžaduje například talent, schopnosti, vzdělání, vyžaduje především ostražitost. Zaměstnání v novinách a masmédiích je proto oblíbené a většina lidí si ho váží, než aby riskovala existenci kvůli líbivé myšlence, která možná není vůbec protisocialistická, ale zatím ji nikdo nevyslovil a neschválil. Nová autocenzura funguje znamenitě. Nový režim byl úspěšný i v oblasti, kde mu bylo dáváno málo naděje. Občan ráno vstává a vyslechne první zprávy, následuje ... všechno je v nejlepším pořádku.

VII.

Existenční persekuce

Prověrky končící vylučováním a škrtáním byly první podmínkou obnovy pořádku. Jak už bylo řečeno, byly provedeny bez skrupulí a bez oné lokální, rodinné a krajanské smířlivosti, která jinak provázela podobné menší čistky v minulosti. Jenže samotné vylučování a škrtání členstva strany by nemělo zdaleka onen pacifikační a zmrazující účin, kdyby nebylo provázeno existenčním ničením téměř všech takto postižených a současně všech nestraníků z křesťanského a občanského tábora, kteří se angažovali v obrodném procesu.

Tímto aktem jednorázového existenčního postihu byly zasaženy desítky tisíc lidí. Přesné číslo je prakticky nezjistitelné, protože nebyl dán jistě nikdy příkaz, aby se oficiální statistikové tohoto úkolu ujali. Bereme-li však do úvahy, že jen málokdo ze 70 000 vyloučených členů strany byl ponechán ve svém původním zaměstnáni, je dobře možné, že počet existenčně persekvovaných lidí přesáhl číslo sto tisíc.

V hotové socialistické struktuře byla metoda hospodářské persekuce v takovém rozsahu použita v dějinách reálného socialismu poprvé. V tomto ohledu to tedy je nový fenomén v dějinách socialismu a stojí za to se jím zabývat. Především proto, že se prostřednictvím tohoto aktu vyjevila ryze politická použitelnost totální hospodářské moci státu bez ohledu na zákony. Řekl bych, že teprve na československé zkušenosti byla účinnost této metody na pacifikaci pobouřeného lidu plně oceněna a zaznamenána jako přínos do praxe moci. Jestliže má nějaké svědectví o československé zkušenosti obecnější význam, pak je to především svědectví o drtivé síle spojených kádrových útvarů od ministerstva po poslední komunální pracoviště v zapomenuté obci. Spořádané projevená touha československého lidu po demokratičtějším způsobu života nebyla rozdrcena tanky a pěšáky bratrských armád, ale kádrovými byrokraty na všech stupních, propouštěcími dekrety, reorganizacemi, přeloženími, beznadějnými posudky a jinými důmyslnými prostředky bez krve, křiku, soudů a masových protestů. Bylo to provedeno téměř neviditelné, dokonce bez usnesení, anebo alespoň bez uveřejněných usnesení, a také bez většího ohlasu ve světovém veřejném mínění, které sice zaznamenalo existenční persekuci známých osobností vědy a kultury, ale nemohlo zaznamenat rafinované existenční pronásledování desetitisíců neznámých lidí. Tento akt byl navíc proveden při respektování obecně přijatých pravidel humanity, protože nikdo z obětí existenční persekuce nebyl vydán na pospas hladu, oběti byly zbaveny pouze smysluplné práce, možnosti uplatnit své schopnosti, rozvíjet svůj druh talentu, byly zbaveny důstojnosti pramenící ze společenského uznání svého vkladu k národnímu bohatství, byly zbaveny radosti z práce, pozitivní aktivity, byly zbaveny úcty, pocitu prospěšnosti a naděje. Tímto aktem byla předznamenána, jak mnozí žertují, doba chlebová, v níž nad všemi jinými motivacemi lidských činů převažuje strach o chleba.

V tomto období se jedna komunistická generace přesvědčila na vlastní kůži, jak asi chutnaly různé revoluční akce, namířené v poúnorovém období proti té části obyvatelstva, které se stalo obětí překotné socializace. Tehdy, přirozeně, na vrcholu revolučního nadšení, nebyly brány do úvahy jemné lidské aspekty velkého procesu přeměny společnosti, zdálo se, že některé křivdy jsou nevyhnutelné v zájmu světlé budoucnosti celé země. V zájmu této budoucnosti byl očištěn státní aparát od nepřátelských živlů, stejně protříděn byl důstojnický sbor armády, proběhla akce 70 000 do výroby, státní moc se vypořádala s kláštery a jinými institucemi církve, rozehnala skauty a jiné dobrovolné organizace, proběhla akce B, teď už nevím, jestli to B znamenalo buržoazie nebo byty, ale skutečností je, že majitelé reprezentačních bytů ve městech se stěhovali na venkov. Proběhla demokratizace vysokých škol, jejíž obětí byli mnozí profesoři a řada studentů. Pak opět probíhalo potlačování kulaků a výhružné manévry okolo rolníků, kteří nechtěli vstoupit do družstva. Jejich děti nebyly přijímány na vysoké školy. A pak to, co se vůbec těžko přiznává: část tvůrčí inteligence, která pohlížela s nedůvěrou na opojení z příslibu světlé budoucnosti, byla na dlouhá léta zbavena možností podílet se svým vkladem na duchovním životě národa.

V té době mladá generace nadšených přívrženců revoluce sledovala proces prvotní existenční persekuce jen jako naplnění jisté kategorie revolučního učení. Byly to pro ni jen kroky revoluční spravedlnosti; třídy a skupiny, které se podílely výhodné na nespravedlivém rozdělení národního bohatství byly donuceny vzdát se svýchprivilegií v prospěch dřívějších chudých, utlačovaných a vykořisťovaných. Bralo se jako smutná samozřejmost, že při tomto velkém sociálně spravedlivém účtování se musí sem tam vyskytnout nějaká křivda. Všichni byli pro, aby byl zestátněn průmysl a zbavena moci celá ta anonymní velká buržoazie, i nekomunistický prezident byl pro, i nekomunistické strany byly pro. Logika revoluce byla nad slunce jasná. Kdo by si pak ještě všímal toho, že tato logika dopadla také bez milosti na drobné živnostníky, řemeslníky, kramáře, holiče, a správkáře bot, bulhary a sadaře, a že nevynechalo nikoho, kdo by si chtěl žít nezávisle na státní moci a jen ze své práce? Učeníkultivované literaturou, divadlem a filmem udělalo z tohoto procesu optimistickou tragédii - z bohatých se stávali chudí, z příživníků pracující, ze živnostníků správcové celonárodního majetku, ze zazobaných sedláků družstevníci. Tato materiální proměna však vede k proměně mnohem důležitější, je předehrou a podmínkou k osvobození člověka. Stát snímá břemeno majetku a s ním spojených starých zel z člověka proto, aby člověk mohl svobodně vykročit do budoucnosti, ve které bude žít s ostatními členy pospolitosti jako rovný s rovnými, svobodný se svobodnými, bohatý s bohatými. Nebylo v celých stoletích dost příkladů toho, jak soukromé vlastnictví ničí přirozené dobro v člověku a ziskuchtivost znesváří národy, sousedy i bratry? Právě tohleto všechno jsme my, mladá a nadšená generace, znali nejlíp, bylo to v knihách, které jsme četli a milovali. A byla to pro nás pravda. A soudobá literatura opět nešetřila při výrobě literárních hrdinů, kteří přesně podle tohoto receptu shazovali okovy majetku a starých návyků a stávali se lepšími a svobodnějšími; ustrašení úředníčkové se v této literatuře stávali hrdými dělníky, sedláci zmoření strachem o přežití se stávali veselými traktoristy, holiči se stávali budovateli přehrad, obchodní příručí horníky a nakonec i kolísaví intelektuálové, plní výhrad a pochybností, konečně pochopili, přestali se trápit rozumem a vrhli se do práce pro lid. Bylo snadné věřit, že celý ten proces revolučních přeměn směřuje právě jen a jen k tomuto cíli a že přehmatům a zbytečným brutalitám dá nakonec budoucnost rozhřešení. Nesnadné bylo věřit tomu, že řada činů revoluční spravedlnosti byla diktována sociální závistí, že břemeno majetku sňaté z představitelů bývalých tříd se často stěhovalo na bedra představitelů revoluční moci, že do vil vyvlastněné buržoazie se stěhovaly v menší míře mateřské školy a jesle, a ve větší míře představitelé státu dělníků a rolníků a pracující inteligence, že krutosti a přehmaty nebyly omyly lidské nedokonalosti, ale plánovanými akty k rozšíření strachu, poslušnosti a patolízalství. Revoluční řád vystavoval na obdiv jiné věci, živil vědomí národa průkaznými úspěchy činorodosti a práce a stinné stránky růstu zastíral starou frází o třískách, které létají, když se kácí les.

Mladá generace, která měla za dvacet let zkusit, jak bolí taková tříska v zátylku, měla oči upřené především k budoucnosti. Sama si hledala příklady toho, jak nový revoluční pořádek osvobozuje člověka od starých pout. Jako student jsem se ucházel o podnájem u dvou hraběcích sester. Stará nádhera byla sešlá a hraběnky pracovaly jako sestry Červeného kříže. Zdály se mi být šťastné, zbaveny svých starých a nespravedlivých výsad. Na přednášky z dialektického materialismu jsem docházel k profesorovi, který býval kdysi statkářem. Připadalo mi, že je živým příkladem osvobozující síly revoluce. /Později mu však jeho minulost spočítali a osvobozený člověkspáchal sebevraždu./ Tím méně někdo tušil, že onoosvobozování od majetku povede k novému zajetí v standardním blahobytu reálného socialismu a že tento blahobyt zůstane posléze jediným argumentem celé revoluční ideologie.

Všechny tyto přeměny, dobré i zlé, nutné i zbytečné, promyšlené i hloupé, vytvořily koneckonců novou hospodářskou a sociální strukturu, která byla později definována jako reálný socialismus a bývalá mladá generace se stala její součástí. Po dvaceti letech, po nepředvídaných zvratech, zklamáních, deziluzích a zráních se značná část této generace dostala do postavení pronásledované menšiny a měla tak možnost změřit hloubku svých omylů. Ocitla se ve stejné situaci jako ti, pro které příliš neplýtvala soucitem. Tehdy jí ovšem nedovolili, aby se sama podílela na existenčních perzekucích. To dělali jiní, zakalenější. Byla tedy ve výhodě, byla bez skutečných hříchů, jen s hříchy svědomí. Po dvaceti letech je opět ve výhodě. Existenční ničení se neskrývá za žádnou revoluční frází, probíhá jako nahý akt politické pomsty a politické profylaxe. Není téměř nikdo, kdo by je schvaloval ve jménu lepší a abstraktní budoucnosti. Dostává se jí projevů solidarity, které bylo před 20 lety velmi málo. Je sice trestána, ale může si dovolit zůstat nepokořena a hledět s vírou do budoucnosti. Je těžké jakýmkoliv způsobem zpochybnit mravní převahu obětí obnoveného pořádku.

Jakkoliv je totiž socialistická ideologie přizpůsobivá, těžko může věrohodně zdůvodnit, že se socialistický stát chová jako gründerský podnikatel v devatenáctém století, že sepisuje černé listiny, že vyhazuje ze zaměstnání podezřelé zaměstnance zapletené do „stávek“, ty, kteří by mohli být potencionálním zdrojem neklidu, dále ty, kteří neprojevují dostatečnou a zjevnou úctu k vedení, atd. Nejen ideolog, ale docela prosté socialistické cítění, jako dědictví minulých časů, se bouří proti těmto praktikám.

Proto se také reálný socialismus nikdy otevřené k existenční perzekuci nepřiznal. Naopak, bagatelizuje ji, vytváří dojem, že jde o drobná zaměstnanecká opatření, že neexistuje a nikdy neexistoval plán na vyřazení velké části české a slovenské inteligence z aktivního působení ve společnosti, že takový postih je často jen dílem přespříliš horlivých místních funkcionářů. V této obojakosti je skryta nejistota a přiznání k tomu, že existenční persekuce odporuje nejvlastnější socialistické tradici.

Proto také bylo vymyšleno množství důmyslných postupů, jak se zbavit nepohodlného zaměstnance bez přímého vyhazovu pro ztrátu důvěry. Byly to postupy zcela nové, zdánlivě respektující pracovní zákonodárství, oslavované ústavou zaručené právo na práci. V prvníchdobách, v první fázi existenčního ničení se osvědčovala metoda, při které byla oběť omylu nervové vyčerpána, ztrácela jistotu, přijímala pomalu argumentaci zaměstnavatele, začala postupně přemýšlet o relativních výhodách nabídnutých alternativ, až nakonec obrána o všechny jistoty podala výpověď sama. Nový pořádek oceňoval právě ty kádrové pracovníky, kteří se dovedli zbavit zaměstnance bez velkých scén a pracovních procesů, kteří dovedli věc do konce a po podpisu propouštěcího dekretu si podali s propuštěncem ruce a vnutili mu přesvědčení, že spolu dosáhli řešení, které je v dané situaci to nejlepší. Zodpovědní pracovníci využívali pololegálních základů těchto persekucí a málokdy byli ochotni nést zodpovědnost za propuštění. Prošel jsem sám touto džunglí pokrytectví a ani z vyprávění neznám případ, kdy by se zodpovědný pracovník s plným přesvědčením přiznal k rozhodnutí vyhodit politicky ocejchovaného člověka. Většinou se tito lidé vymlouvali na tajemné tlaky shora, na své těžké postavení, dovolávali sepochopení u oběti, proklínali dobu, ve které musí dělat takové věci, často dokonce uronili i slzu. Pochybuji, že je hodně písemných přípisů z oněch příslovečných vyšších míst, kterými se nařizuje propustit toho a toho, protože je to politický odpůrce.

Mravní ubohost této celé existenční persekuce československé inteligence spočívá v celkové zbabělosti jejich autorů a vykonavatelů. Tajné směrnice, tajné příkazy a tajné seznamy. Tím, že nebyly vydány jasné směrnice, změnila se mnohde tato persekuční akce v mučivou hru. Jistě sloužilo smyslu celé věci, když byly desetitisíce lidí udržovány v nejistotě, dohnány pak k zoufalým pokusům žebrat o milost, pokořovat se, psát vlivným osobám o přímluvu, stylizovat rozsáhlé sebekritiky. Pamatuji se na muže s normální dávkou statečnosti a sebedůvěry, kteří se po roce ponižujícího boje o existenci změnili v ustrašené bytosti s převrácenou stupnicí těch hodnot, kterým dříve věřili. Chce se mi věřit, že tato hra nebyla součástí promyšleného sadistického plánu, ale jen plodem typicky československého šlendriánu. Ukázalo se, že v podmínkách reálného socialismu je možné obnovit otřesené postavení strany bez drastických zásahů brachiální moci. Jestliže reálný socialismus této moci používá v podobě stříkaček, pendreků a slzotvorného plynu, kopíruje bezduše taktiku policejních zásahů na Západě. Totalitní stát drží v rukou mocnější nástroj: všichni občané jsou jeho zaměstnanci a on je může bez problému přesouvat po stupnicích odměn, dobré odměňovat a nehodné trestat. Tato schopnost je čistě soudobá zbraň. V Československu potvrdila svou účinnost, protože byla použita po tom, co se reálný socialismu svým vnitřním ustrojením zcela připodobnil konzumním společnostem, kdy tedy je čím odměňovat a čím trestat. Zdecimování československé inteligence nebylo samo o sobě rozhodující pro obnovení pořádku a samo o sobě neověřilo efektivnost nové metody. Její efektivnost potvrdil až druhotný účinek: pacifikace základní masy obyvatelstva, které se na příkladu persekvované inteligence přesvědčila, že se nevyplácí pálit si prsty v politice a že žádný politický ideál není tak lákavý, aby se člověk kvůli němu musel vzdát plného užívání konzumních radostí, které reálný socialismus v Československu poskytuje. Avšak běda státu, který už nebude mít co rozdávat!

VIII.

Civilizované násilí

V úvahách pesimistů, krátce po invazi v roku 1968, se vyskytovaly mezi možnými následky tyto chmurné alternativy: deportace, politické procesy, tresty smrti. Těmito alternativami se konečně nezabývala jenom poražená strana. Občas bylo skrytými kanály masám dáváno na vědomí, že ve straně existuje křídlo, které dávalo a dává takovému řešení krize přednost. Současně se však šířilo podezření, že tyto zprávy dává do oběhu centralistická skupina okolo dr. Husáka, aby mohla lépe vystupovat v roli zastánců civilizovaných řešení. Je ovšem pravděpodobnější, že hlavní formy odvety byly stanoveny v Moskvě a že československé vedení nemělo příliš na výběr. A je pravděpodobné, že v Moskvě si vybrali do vedení právě ty muže, kteří měli předpoklady provést tu formu odvety, které Moskva dávala přednost. Psal se přece jenom rok 1968, vedení Sovětského svazu už zahájilo kampaň pro mezinárodní uvolnění, byl hotov plán na svolání evropské konference o bezpečnosti; mezinárodní komunistické hnutí přijalo se zděšením vojenský zásah v Československu, který ani v Kremlu neměl jednoznačnou podporu. V Moskvě se snažili sprovodit celou aféru co nejrychleji ze světa. Proto také nikdy nedovolili, aby jim českoslovenští soudruzi příliš nahlas projevovali vděčnost za čin, který jim samým nepřipadal nijak zvlášť hrdinský a ke kterému byli ochotni se hlásit jen jako k strategické nevyhnutelnosti. Jak uplýval rok za rokem, stával se 21. srpen dnem nepřiznané hanby, přestal se vyskytovat v politických projevech i v úvodnících; je lepší o něm nemluvit. Možná už nějaká najatá skupina historiků dostala orwellovskou úlohu vymazat tento den z historie vůbec. Hluboce se tedy mýlili ti, kteří se třeba i žertem domnívali, že bude tento den prohlášen státním svátkem. Vyplývalo prosté z celého kontextu okolností, že odveta za smyšlenou kontrarevoluci nebude mít zvlášť drastický průběh. Do tohoto plánu byl možná i zakalkulován tradiční předpoklad holubičí povahy národa, který se ani v minulosti proti násilí nikdy energicky nebránil.

V úvahách optimistů se krátce po invazi objevovaly stejné hojné vyhlídky na kádárovská řešení. Zdálo se, že pro taková řešení jsou všechny předpoklady. V Praze na invazní vojska nikdo nestřílel tak jako v Budapešti, vojáci byli podrobeni jen rozsáhlé indoktrinaci pouličními diskusemi a nápisy na zdech budov. Sověti nebyli donuceni mstít se Čechům a Slovákům za své padlé. /Dnes jezřejmé, že onen jediný vrtulník spadl na zem sám./ Jenže zde se ukázalo, že bratrská velmoc neposuzovala rozdíl mezi Budapeští a Prahou tak přímočaře. Usoudila, že nebezpečí, které hrozilo z ideologické povahy československého experimentu, bylo vážnější než budapešťské střílení. Proto nepřipustilo žádnou velkorysost vůči nositelům a tvůrcům nebezpečných idejí, tedy vůči československé inteligenci. To především. A československé vedení s tímto rozhodnutím rádo souhlasilo, protože v paměti odpůrců československého jara nezůstaly ani tak zapsány údajné kontrarevoluční činy, ale celková koncepce demokratického socialismu. Ta odporovala všem jejich zkušenostem, nedovedli ji pochopit, překvapovala je nezvládnutelnými úkoly, naháněla jim strach z obyčejného lidského selhání, nutila je zkoumat vlastni schopnosti, předvedla jim lid v dosud neznámé podobě a zaskočila je probouzejícím se veřejným míněním, svobodou tisku a jinými hrůzami, které nepatřily do reálného socialismu. Domnívám se, že to bylo ideové dědictví československého experimentu, ještě živé, neporažené a znovu zkoumané, které nedovolilo, aby se v Československu uplatnily kádárovské zkušenosti. Ideové dědictví jara nebylo možné odbýt pseudorevoluční frází, i když se to samozřejmé dělo. Toto dědictví bylo příliš zakotveno ve dvacetileté socialistické struktuře společnosti, nerušilo nic zevidentních ekonomických, sociálních a politických předpokladů socialistického zřízení, bylo odpovědí na vyšší stadium ekonomického a kulturního rozvoje než v jiných socialistických zemích atd. Proto bylo potřebné násilím zabránit jeho přežití, vykořenit je beze zbytku a překazit i možnost zpracovat a uskutečňovat nějakou jeho minimální alternativu. Proto byl tedy zahájen útok na československou inteligenci, a to nejen na tu její část, která se exponovala a mohla být na základě písemných projevů označena za exponenta pravice, ale i tu její část, která přijala hrubou programovou vizi demokratického socialismu za přirozenou alternativu dalšího vývoje československé společnosti, protože do toho bodu vyústila celá její zkušenost z dvaceti let ekonomických, politických a mravních havárií. To všechno bylo už zřejmé ze sovětské předsrpnové propagandy, která směřovala především proti programovým tvůrcům československého experimentu a až v druhé řadě proti jeho politickým představitelům.Vyplývalo to i z její argumentace, která měla výhradně ideový charakter a vyhýbala se přímým faktům politického života. V podstatě ani neexistoval takový fakt, který by mohla protičeskoslovenská propaganda spolehlivé využít. V tomto ohledu si musela vymýšlet. Ale nemusela si vymýšlet v ohledu ideologickém, v československém tisku našla nepřeberné množství teoretických a ideových hříchů. V tomto smyslu nebyl daleko od pravdy vtip, který interpretoval invazi jako obchod - 2 000 tanků za 2 000 slov.

Při obnovování pořádku nedošlo ani k jedné ani k druhé krajnosti. Nedošlo k deportacím a hrdelním procesům a nedošlo také k všeobecnému pardonu a začátku od nuly. Zdá se, že pesimisté i optimisté nezakalkulovali do svých úvah onu třetí možnost - velké civilizovanénásilí na značné části československé inteligence.

Lze předpokládat, že základní obrys plánu byl vypracován doma, protože má ryze československý charakter. Vycházel ze znalostí poměrů, z tradice, opíral se o historické zkušenosti z třistaleté poroby a šesti let války, o zkušenost z celých minulých dvaceti let. Byl to prostě plán, který počítal a českou a slovenskou povahou, s danou životní úrovní, s ověřenou náklonností ke kolaboraci, s odporem ke krajnostem atd. Autorsky se k tomuto plánu nikdo nepřiznal, možná to bylo ryze kolektivní dílo.

Domnívám se, že jen menšina t těch, proti kterým byt tento plán konec konců zosnován, předpokládala, že právě to bude cesta, po které se vydají českoslovenští obnovovatelé pořádku. A když už s tím počítala, nepočítala s tím, že existenční ničení bude probíhat v tak široké formě a že bude mít v krátké době tak devastační účinky.

Ideovým východiskem a jakousi programovouzákladnou pro toto nové civilizované násilí se stal dokument známý pod jménem „Poučení z krizového vývoje“. Tento text si nedělal velké nároky na teoretické zhodnocení snad nejzávažnější zkušenosti evropského komunistického hnutí v posledních dvaceti letech; byl to text utilitární, jehož jediným smyslem bylo několik odstavců z chatrné pragmatické logiky, o kterou by se opřely jednotlivé konkrétní kroky tak zvané normalizace. Byl to text pro danou chvíli, narychlo spíchnutý a jako takový rozhodně nevešel do dějin revoluční teorie. Byl udělán jen pro domácí potřebu, a i KSSS se k němu od začátku chovala rezervovaně. Tento text však rázem vrátil argumentaci, řeč a zacházení s fakty do padesátých let Ozval se v něm opět patos obžalovacích řečí z hrdelních procesů a živá zkušenost milionů lidí v něm byla převrácena ve svůj pravý opak. V tomto ediktu však bylo každému dáno jasně najevo, že setrvá-li v přesvědčení o existenci skutečnosti, jak ji viděl vlastníma očima, nemůže očekávat od státu nějaké laskavosti. „Poučení“ však přímo jmenovalo exponenty pravice z řad inteligence, mluvilo o tom, že je třeba zbavit je možností ovlivňovat veřejný život. Přirozeně, že tu nebylo řečeno všechno to, co se později stalo. Dokumenty toho typu jako je Poučení jsou určeny pro veřejnost. Instrukce a prováděcí nařízení se sdělují ústně nebo telefonicky a většinou anonymně.

Znovu a znovu se však v tomto textu zdůrazňovalo, že se nesmí opakovat žádná situace třeba i vzdáleně podobná obrodnému procesu a že je třeba umrtvit v zárodku jakoukoliv myšlenku, která by i vzdáleně připomínala myšlenku jara 1968. A že za myšlenky nese vždy zodpovědnost inteligence, o tom Poučení též nenechávalo své čtenáře na pochybách. Civilizované násilí na československé inteligenci mohlo být spácháno.

Zbavit vlivu znamenalo především zbavit místa. Po exponentech pravice, pracovní cích sdělovacích prostředků, novinářích, přišli na řadu vědečtí pracovníci, především pracovníci společenských oborů, historici, filozofové, politologové, literární vědci, teoretici filmu, divadla. Ale přišli na řadu i přírodovědci, lékaři, inženýři, učitelé středních a národních škol, řadoví pracovníci v národním hospodářství a mnozí jiní. Když už se akce rozjela, bylo ji těžko kontrolovat. V prvotním zdůvodnění se argumentovalo tím, že je nutné tyto lidi zbavit možnosti působit na veřejnost, na mládež, na širší okruh spolupracovníků, zbavit je zodpovědnosti ve všech oborech lidské činnosti. Tato logika však byla zapomenuta a nižší orgány pochopily, jak už to bývá, celou akci jako politickou pomstu. A tak byli zbavováni místa i lidé, kteří neměli téměř žádnou možnost politicky působit na své okolí, kteří pracovali v izolaci vědecké knihovny a vytvářeli nepopiratelné hospodářské hodnoty. Do této aktivity se zapojili adepti na uvolněná místa v řídících funkcích, lidé toužící po lepších platech a ti, kteří viděli v atmosféře doby možnosti zbavit se konkurence ve svých oborech. Dokonce i v umění!

Protože existenční postih neřešil vše /nebylo možné například vyhodit z místa umělce, kteří nebyli nikde zaměstnáni/, byly vydány zákazy. Především zákaz publikovat. Tento zákaz platil pro jméno autora, ne na jeho dílo. To znamená, že od označeného autora se nesmělo publikovat nic, byť by to byla oslavná báseň na příchod bratrských armád. Mimochodem taková báseň nikdy nevznikla. Byly vydány zákazy hrát na divadle, ve filmu a v televizi, zákazy zpívat, zákazy překládat, působit na jakémkoliv místě v oblasti vědy, kultury, školství atd. Třeba jako školník. Nakonec byly vydány i zákazy zúčastňovat se na pohřbech lidí známých z jara 1968. Výpočet absurdit by byl v tomto ohledu nekonečný. Proskripční seznamy ovšem vydávány nebyly. Zákazy přicházely tajemnými cestami. Jedni říkali, že takové seznamy ani nejsou, jiní říkali, že je viděli na vlastní oči. Mohu potvrdit jen to, že existoval seznam autorů a jejich děl, překladatelů, autorů doslovů atd., jejíchž knihy se musely vyřadit z veřejných a vědeckých knihoven.

Nikdy nebyl vydán oficiální zákaz stýkat se s pronásledovanými intelektuály. Ale státní bezpečnost vyšetřovala takový styk stejně jako jiný podvratný čin proti republice. Nebyl vydán zákaz cestovat z jednoho města do druhého, ale policie mohla poslat takového cestovatele zase šupem domů, jek se to i stávalo. Nebyl vydán zákaz číst tzv. závadnou literaturu, ale tato literatura byla zabavována při domovních prohlídkách. Nebyl vydán zákaz stěžovat si, psát petice a obracet se na státní orgány. Přesto šli lidéza takové činy do vězení.

Těmito a mnoha jinými rafinovanými metodami, které jsou oním civilizovaným násilím, byla umlčena ta část československé inteligence, která spoluvytvářela demokratické myšlení v roce 1968 a nebyla pak ochotna převrátit svou zkušenost naruby. Bylo zrušeno její přirozené místo v národním životě a tím jako by přestala existovat. Že nepřestala, to už je jiná věc.

Přes výbornou organizaci a důslednost nebylo prvotní poslání tohoto násilí, jak se později ukázalo, splněno na sto procent. Avšak téměř se stoprocentním úspěchem se setkalo poslání druhotné, které možná ani nebylo hlavním cílem persekučních opatření. Totiž zastrašení a zposlušnění té části inteligence, která nebyla zasažena přímo, ale mohla z blízkosti sledovat pády svých bližních. Údery byly sice zaměřeny na jednotlivce, aledopadaly současné na celé jeho okolí; do středu pracovišť, přátelských kroužků, sympatizujících kolegů a tak podobné. V blízkosti takového úderu se bezděky všichni přikrčili, a to i ti, kteří se podle logiky oficiálního zdůvodnění neměli čeho bát. Když se taková akce civilizovaného násilí rozjede, připadá mnohým lidem jako přírodní pohroma a ti nevěří už v žádnou logiku. Takový úder mobilizoval v lidech pud sebezáchovy a současně otřásl nepříliš starým předsevzetím k solidaritě. Mnohá propuštění, zákazy a nemilosti se protahovaly na dlouhé měsíce, jakoby záměrem organizátorů bylo ukázat názorně agonii člověka, který si znepřátelil stát, a nyní padá postupně a pomalu na příslovečné smetiště dějin. Samozřejmě, byly hrdé odchody se vztyčenou hlavou, ale někdy byl opravdu zlý pohled na ty, kteří se nedovedli smířit s odchodem ze scény, bránili zoufale výsady, které jim kdysi přidělil reálný socialismus. Lidé postižení zákazy připomínali těm, kteří zatím publikovali, hráli a zpívali, že stát je mocný a loajalita že se vyplácí. Příští páriové, kteří zatím ještě chodili mezi svými kolegy, upevňovali svým příkladem poslušnost mezi inteligencí. Obnovitelé pořádku se netajili tím, že za poslušnost a loajalitu zaplatí. Byl připraven například nový zákon o vysokých školách, který zvyšoval platy u všech kategorií vysokoškolských učitelů. Jeho uvedení do praxe bylo podmíněno stupněm očisty vysokých škol od exponentů pravice. Hezky vymyšleno! Tvrdohlavci, kteří trvali na svých právech a žádali dodržování pracovního zákonodárství, okrádali své kolegy o finanční přilepšení. Někdy mi připadalo, že toto vše vymyslil někdo s hluboce macchiavelistickou duší, aby československé inteligenci dokázal ubohou služebnost jejího postavení, pohaněl její lepší tradice, mravně ji zostudil a zošklivil ve vlastních očích.

Malověrnost se šířila a přispívala k normalizaci. Politika civilizovaného násilí slavila úspěchy a splnila naděje, které její tvůrci do ní možná ani nevkládali. Jinak by se tolik nerozhořčovali nad každým záchvěvem odporu a mravní rozhodnosti.

Proč ale stále mluvím o tomto násilí jako o násilí civilizovaném? Protože se vyhýbalo starým explicitním formám násilí. Personální šéfové se loučili s propuštěnci podáním ruky. Zákazy byly vyslovovány s provinilým úsměvem a nabídkou sebekritiky. Umlčení se dělo důstojně, bez rány přes hubu. Nikdo z představitelů československé inteligence nebyl systematicky ztlučen. Nikdo nebyl donucen umřít hladem nebo žebrat, ve vězeních se s vězněnými doktory zacházelo podle předpisů. V některých případech si bylo možno svobodně zvolit vyhnanství, proskribovaní mohli žít dále ve svých bytech, jezdit ve svých autech. Zakázaní autoři mohli s jistým rizikem publikovat v zahraničí, výslechy na státní bezpečnosti se konaly zpravidla v pracovní době, nikdo nebyl buzen ve čtyři hodiny ráno, vyšetřovatelé se svým obviněným nevysmívali a hrubě jim nespílali, odposlouchávací zařízení byla v bytech instalována decentně, bez poškození nábytku, komu nevadily výslechy, mohl promlouvat se zahraničními novináři a stýkat se se stejně postiženými, a každý měl možnost napsat hanopis na sebe sama a na své přátele, být tak podezřívavě prozkoumán a možná uznán jako vhodný polepšený hříšník. Když se to tak vezme, je to dost velká škála možností pro pronásledovaného intelektuála. V tom je právě civilizovanost tohoto násilí.

Devastace, kterou toto násilí vyvolalo v oficiální formě duchovního života, se nedá zakrýt nijakými statistikami a organizovanými manifestacemi loajality. Ale to hlavní bylo splněno, československá inteligence se chová tak, jak to předpisuje znaková soustava reálného socialismu. Její oddanost je formálně ještě dokonalejší než v jiných zemích. Hojně jsou rozdělovány státní ceny a tituly zasl. a nár. umělců. Kdo viděl Československo v průběhu roku 1968, musí shlížet s úctou na politickou efektivnost, s jakou byl obnoven pořádek v řadách československé inteligence. Tento pořádek má, kromě jiných, jednu základní chybu. Kdyby sám režim náhle potřeboval nosnou myšlenku či nepředpojatou analýzu závažného sociálního problému, nemá koho požádat o pomoc. Civilizované násilí zničilo odvahu myslet, chuť kritizovat a odhodlání stát za poznanou pravdou.

IX.

Policie

Kdo četl většinu československé neoficiální literatury, která už léta koluje v zemi v podobě jednotlivých svazků Petlice, fejetonů, dopisů, statí, úvah apod., zaznamenal jisté zvláštní nutkavou pozornost, kterou tato literatura věnuje státní bezpečnosti. Například řada fejetonů reflektuje zkušenost autorů se státní bezpečností, vypovídá o absurditě výslechů, ex post rekonstruuje scény napětí, jistým způsobem se mstí za ponižování a za neschopnost rozumu čelit situacím, ve kterých se používá zvrácená logika, jazyk s převrácenými významy slov a panuje v zásadě nelidský vztah. Je to celkem přirozené. Pro intelektuála je často taková zkušenost profilující zkušeností života. Je to setkání se světem, který se naprosto vymyká z jeho světa, je to často příležitost k sumarizaci nejpodstatnějších hodnot vlastního života a příležitost k prověření vlastní mravní způsobilosti.

Soudím také, že tento druh literární konfrontace s holým násilím v jeho tradičních policejních formách je nesmírně užitečný pro formulaci vnitřního obsahu lidských práv a také pro další, nevím už kolikeré poučení národa, který se vždy znova ocitá v postavení občanů Mnichova, kteří netušili, že v Dachau je koncentrační tábor.

Soudím ale také, že tato hojnost konfrontace se státní bezpečností by neměla vzbudit dojem, že přímé policejní násilí sehrálo hlavní roli při obnovení pořádku v Československu. Tato forma násilí hrála podle mého přesvědčení druhotnou úlohu a pouze dokončila všeobecné zposlušnění, které vykonalo násilí civilizované, o kterém píši v předcházejících kapitolách. Policejního násilí nebylo nikdy použito v masovém měřítku a bylo vyhrazeno jen pro vybrané a nejtvrdohlavější, řečeno slovníkem státní bezpečnosti, obhájce jara 1968 a lidských práv.

Pro toto relativně omezené použití přímého policejního násilí byly důvody vnější i vnitřní. Pochybuji např., že by sovětské vedení po svém zoufalém vojenském zásahu přivítalo masové represálie proti stoupencům reformy. Dělo by se to před očima světa, který byl i tak dost konsternován invazí. A pravděpodobné by to i omezilo naděje na úspěch přijatého plánu na mezinárodní uvolnění. Domnívám se proto, že v otázce nasazení přímého násilí mělo nové československé vedení dost volné pole k rozhodování. A v něm zvítězila, jak je to v Československu zvykem, obvyklá střední cesta, vyčkávání, opatrnost a váhavost. Proslýchalo se, jak už bylo řečeno, že byli lidé, kteří by se rádi pomstili všemi prostředky za noční můry, které je pronásledovaly v roce 1968, jenže jejich čas se naplnil už v padesátých letech. Reálný socialismus se beze zbytku nevyrovnal se zločiny padesátých let, ale všechno, co později vyšlo najevo, zanechalo přeci jen zábrany, usazené ve vědomí národa i ve vědomí politiků. A politický rozum velel nevyrábět další mučedníky svobody, když navíc byli nyní k dispozici pro tuto roli jen politikové, jejichž jména se ne tak dávno skandovala na ulicích, případné spisovatelé a novináři, prostě příslušníci nepohodlné vrstvy, která má spojence všude na světě.

Určitě hrála nezanedbatelnou roli skutečnost, že v čele strany stál nyní muž, který sám pobyl deset let ve vězeni. Četl jsem v šedesátých letech jeho reflexe a zkušenosti, jak je vylíčil ve svých dopisech ústřednímu výboru a jejichž kopie se šířily nelegálními kanály. Nelišily se prakticky od reflexí, které čteme dnes. Jen v popisu násilí byly drastičtější. Na samém začátku jsem si myslel, že nebude v důsledku této zkušenosti s to poslat do vězení nikoho. Že mu jeho životní trauma zabrání činit to, co jiní činili jemu. V tom jsem se mýlil, dr. Husák toto trauma překonal a nezabránil tomu, aby si jeho zkušenost nezopakovali další, mezi nimi i takoví lidé, které osobně znal a kteří mu kdysi podali pomocnou ruku a pomáhali ve veřejnosti k jeho návratu do politického života. Např. historik dr. Huol. Vzdal jsem se dávno pokusů pochopit ony tajemné politické nutnosti, ve kterých je člověk pouhou hříčkou obecných zájmů a s tragickou tváří jim obětuje svá přesvědčení a mravní přísahy z výjimečných dob. S mnoha jinými jsem se totiž právě při obnově pořádku přesvědčil o tom, že člověk má vždy dost svobody na to, aby řekl - nechci, tohle už dělat nechci. To jsou však subtilní úvahy, které se spíše uplatňují v literatuře než v politice. Dr. Husák se ostatně nikdy netajil názorem, že politika je v reálném socialismu rizikové pracoviště a že ten, kdo se do ní začne po zralém rozhodnutí míchat, musí počítat s tím, že skončí třeba i ve vězení. A já dodávám, že chvála bohu, protože kdysi šlo v této reálně socialistické politice o hrdlo.

Nicméně se domnívám, že osobnost dr. Husáka měla vliv na to, že policejní násilí nebylo použito k obnověpořádku ve větší míře, než připouštěla politická střízlivost.

Připomínám, že k nasazení pohotovostních oddílů v bílých přilbách s obušky došlo jen v první fázi obnovování pořádku po známých hokejových demonstracích. Pak už toho nikdy nebylo třeba, protože existenční obušky vykonávaly své dílo spolehlivěji a bez velkého rozruchu. Tyto hokejové demonstrace vypovídají zřetelně o spoušti, kterou reálný socialismus nadělal v obecném vědomí. Vždy mi připadalo trochu nepřiměřené soudit lid za jeho postoje, diskutovat o národní povaze,o charakteru společnosti obecně, poměřovat tento charakter národními charaktery jiných pospolitostí žijících v jiných podmínkách a v jiných historických souvislostech. Samozřejmě by bylo více zaznamenání hodné, kdyby lid nevycházel do ulic jenom v opojení ze symbolické hokejové pomsty, ale shromáždil se třeba před soudní budovou, ve které probíhá zkonstruovaný proces se spisovatelem, kdyby demonstroval pro svobodu tisku apod. Jenže tento lid dvacet let žil v podmínkách utajovaného bezpráví, kontrolovaného veřejného mínění a bez možnosti na něčem se dohodnout a k nějakému činu uzrát. K tomu se však ještě vrátím.

Tak či tak byly obušky pro obnovení pořádku použity a později už toho nikdy nebylo třeba. Při prvníchvýročích srpna bylo sice vidět bílé přilby na ulicích, ale nemusely zasáhnout.* Dodnes je někdy vídám při cvičení. Mají vodní děla a jistě i vrhače slzotvorných granátůatřeba i gumové střely do pušek. Nevím, cočekají. Snad na den, kdy budou v Československu zvýšeny ceny piva.

* Zde vychází autor zřejmé jen z poznatků týkajících se Slovenska. Považujeme za nutné připomenout koncentrované nasazení policie, lidových milicí a armády /dvě tankové divize jen v samotné Praze a okolí/ v ulicích českých a moravských měst u příležitosti 1. výročí invaze v srpnu 1969, jak to nejnověji popisuje V. V. Kusín v knize From Dubček to Charter 77 /Edinburgh 1978, s. 109-111/. V Praze a v Brně vyprovokovaly pohotovostní oddíly SNB a jednotky lidových milicí krvavé srážky s demonstranty; byly použity nejenom obušky, slzný plyn a vodní děla, ale i střelné zbraně. Důvěrný dálnopis předsednictva ÚV KSČ z 22. srpna 1969 uvádí dva mrtvé v Praze a tři v Brně. Ve dnech kolem 21. srpna 1969 byly uvězněny stovky zejména mladých lidí; mnozí ze zatčených byli krutě zbiti s trvalými zdravotními následky. Část tehdy uvězněných byla na podzim 1969 odsouzena, část po kratší či delší vazbě bez soudního řízení propuštěna na svobodu. Až tato demonstrace síly, vyvolána mj. panickým strachem konsolidátorů, jak bude obyvatelstvo reagovat na tajně šířené letákové výzvy vyjádřit nenásilným a důstojným způsobem nesouhlas s okupací země, definitivně rozhodla otázku „komu patří ulice“.

Pozn. redakce.

Pro československou inteligenci, nebo lépe řečeno, pro tu její část, kterou nebylo možné znormalizovat, bylo však mnohem důležitější její setkání se státní bezpečností. Došlo k němu postupně od roku 1970. Tedy poměrné pozdě. Zdá se však, že státní bezpečnost bylo potřebné napřed zreorganizovat, připravit na její úkoly v obnoveném pořádku, vyzbrojit ji novou argumentací a seznámit ji s místem, které jí bylo v této fázi vývoje vymezeno. Protože ty paralely, které v rozhořčení vytváříme k padesátým letům, jsou na místě jen v detailech. Jinak je státní bezpečnost sedmdesátých let v podstatě velmi odlišná od svých předchůdců dokonce i v letech šedesátých. Odhalené nezákonnosti z padesátých let zanechaly stopy na jejím postavení ve společnosti, a především na jejím postavení vůči vládnoucí straně. Státní bezpečnost zachází většinou jen tak daleko, kam je jí to usnesením stranických orgánů dovoleno. To se projevuje jak v metodách její činnosti, tak v onom balancování na ostří tak zvané socialistické zákonnosti, což je dáno především formálním respektem před zákony. Přítomnost této organizace je přece jen lepší než její minulost. A na tomto konstatování nic nemění skutečnost, že úroveň jejích příslušníků a faktická beztrestnost jejich aktivity plodí násilí, které je výsměchem neformálně pojímanému právu, zákonnosti a oficiálnímu ujišťování o respektování lidské důstojnosti. Protože do každé konfrontace se státní bezpečností zasahuje i lidský faktor, je vůbec těžké porovnávat. Do roku 1970 jsem osobní zkušenost se státní bezpečností neměl. Viděl jsem však už v šedesátých letech na vlastní oči přítele, odborně zbitého do ledvin a stehen při celkem náhodném střetnutí se státní bezpečností. A to o nic nešlo, při kontrole občanských průkazů učinili muži v civilu jakousi pohrdavou poznámku o jeho zaměstnání vysokoškolského učitele, což bylo v občanském průkazu uvedeno. Přítel na to vyslovil podivení nad tím, že muži v civilu umí číst. A už to bylo. Na násilí si nebylo možno stěžovat, protože nebyli svědci. To je ovšem drobnost a uvádím ji s vědomím, že je nesouměřitelná s rozsáhlým terorem, brutalitou a provokacemi padesátých let.

Změna nastala ovšem v celé společnosti a změna ve státní bezpečnosti je jenom jejím výrazem. Přestaly působit faktory postrevoluční atmosféry. Fanatismus, přesvědčení o historicky vynucené bezohlednosti,vzpomínky na brutality válečné, nejistota, vštěpované lži o tom, že budoucnost omluví každý zločin, spáchaný v jejím jméně atd. Nic z toho už v sedmdesátých letech neexistovalo. Fanatismus se unavil a vzal za své. Mnozí příslušníci státní bezpečnosti se přesvědčili, že budoucnost nic neomlouvá, že za zločiny se také platí. Působilo také celkové zklamání z politického vývoje v reálném socialismu, pohled na množství změn, na hromadění pomluv, na odsouzení těch, kteří byli bohy, na smutné odchody do propadliště dějin, prostě na relativitu politických jistot v čase reálného socialismu. Oběti násilí z padesátých let měly proti sobě v řadách státní bezpečnosti lidské bytosti deformované bezprostřední zkušeností z masového zabíjení, jaké dosud v dějinách nebylo. Násilí bylo ještě něčím naprosto přirozeným, bylo obecné schvalováno jako součást boje za to, aby se už nikdy nemohlo opakovat velké násilí války. Literatura, film, celá atmosféra doby byla plná násilí. Filmové záběry z koncentračních táborů s haldami mrtvol v pruhovaných šatech, haldami vlasů a dětských hraček, to všechno ničilo schopnost měřit násilí přirozenými lidskými hledisky. Rána do zubů se v takových souvislostech jevila jako přátelské pokárání. Oběšení člověka se jevilo jako poslední dohra k tragédii milionů ztracených, zastřelených a roztrhaných obětí války.

Nevím přesně, jak byli školeni příslušníci státní bezpečnosti v těch letech, ale nepochybně jim byla vštěpována do hlav tato relativita násilí tak, aby se v nich jejich činy jevily jako nepříjemná, ale potřebná služba lepší budoucnosti. Je docela možné, že mnozí příslušníci státní bezpečnosti těch dob měli pocit, že přinášejí sami jistou oběť, potlačujíce svoji přirozenou lidskost ve prospěch obecných zájmů revoluce, strany a státu. Ne nadarmo bylo toto ideové klišé zamontováno do oficiální, literární i filmové interpretace lidí ve službě bezpečnosti, pokoje, míru, klidného spánku a sladké budoucnosti všech občanů. I já bych raději stavěl přehrady, oséval pole či učil děti, praví vždy v takové interpretaci náčelník bezpečnostních orgánů, ale zatím to nejde, máme ještě příliš mnoho nepřátel. Dnes je to čekistické klišé dokonale vyčichlé. Muž z lidu takovému hrdinovi v duchu odpovídá: jenže to bys musel pracovat a nebral bys ani zdaleka tolik, co teď. V padesátých letech mělo možná toto klišé ještě svou váhu a u čerstvě naverbovaného dělníka po skončení vojenské presenční služby mohlo navodit pocitsmysluplné existence. Četl jsem pravděpodobně všechno, co bylo u nás napsáno o nejrůznějších podobách násilí v padesátých letech. Slyšel jsem dost osobních svědectví. Ve většině případů byla hrůzná absurdnost tohoto násilí dána skutečností, že postrádalo smyslu, že bylo samoúčelné, že plnilo skryté poslání obecného zastrašení, že často byly oběti vyšetřování a teroru stejně, anebo dokonce více oddaní myšlence socialismu než jejich vyšetřovatelé a mučitelé, že většina trestaných činů byla vykonstruována nebo vyprovokována, že to byly činy trestné jen z hlediska politické nezákonnosti. Člověk nechal u sebe přespat kamaráda, který se příští den pokusil o útěk přes hranice, a dostal za to deset let. Dodnes se všude setkáváme s lidmi, jejichž osudy byly kdysi poznamenány těmito absurditami. Skutečností je, že v daleko menší míře se před vyšetřovatele státní bezpečnosti dostávali lidé s jasnými výhradami proti režimu, a ještě v menší míře se dopouštěli toho šílenství, že by je přiznali. To všechno činilo ze státní tajné bezpečnosti nástroj osudu. Nikdo nebyl před tímto nástrojem bezpečný, ani nejvyšší funkcionáři režimu. Státní bezpečnost představovala anonymní zbytnělý orgán na společenském organismu, jehož aktivitu bylo možné sledovat, ale jehož celkový smysl a ústrojí zůstávalo tajemstvím. Jsem přesvědčen, že ani příslušníci státní bezpečnosti ve své většině nechápali poslání své organizace, byli prostě tu a pracovali. Možná se dokonce cítili i stejně, ne-li více ohroženi než ostatní občané. I mezi nimi si násilí vybíralo svoje oběti. Znal jsem kdysi člověka, jenž strávil několik let v pracovním táboře na Kolymě. Ten mi vyprávěl s vážnou tváří o tom, že spravedlnost je v Sovětském svazu absolutní. Skupina vězňů kope na Kolymě rašelinu. Za několik měsíců už s nimi kope prokurátor, který je obvinil a za několik let už s nimi kope i soudce, který je odsoudil!

To se změnilo. Ne ovšem v důsledku hluboké analýzy role, kterou hrál teror v padesátých letech. Tím nechci říci, že se o to nikdo nepokoušel. Členové rehabilitačních komisí snesli úctyhodné množství materiálu, v jednotlivostech byl dokonale znám mechanismus, jakým násilí pracovalo. Cesty, kterými byli nevinní lidé přivedeni pod šibenici, byly odhaleny. Ale nebyly nikdy vyvozeny konsekventní závěry, protože ty by nutně podkopávaly základy celého systému totalitní moci. Zůstalo se na poloviční cestě a z celého pokusu o analýzu národní hanby zbyly vágní postuláty jako: strana nesmí dopustit, aby se bezpečnostní orgány vymkly z její kontroly, je třeba přísně dodržovat socialistickou zákonnost. Trestat jen skutečné nepřátele státu. Zvýšit politickou vyspělost a odbornou připravenost příslušníků bezpečnosti. Tyto postuláty samy o sobě nic neznamenaly. Bezpečnost se změnila v důsledku jednotlivých praktických kroků, které společnost učinila za těch posledních dvacet let, v důsledku všeobecné praxe vládnutí, která obrušovala výstřelky, přehmaty, fanatismus, třídní pomstychtivost, tzv. nesmiřitelnost, a jiné průvodní jevy poválečné atmosféry. Politický pragmatismus tvořil postupně ze státní bezpečnosti nástroj pomyslné ochrany státu, zbavoval ji její tajemné a osudové pověsti. Do funkce ministra vnitra byli kandidáti vybíráni obezřetně, museli to být muži co nejméně ctižádostiví, aby neupadli do pokušení využít všech tajemství, které znali, k ohrožení moci jiných, jak se o to kdysi pokusil Rudolf Barák. V průběhu nápravy chyb apřehmatů, jak se tomu tehdy říkalo, odešli mnozí příslušníci státní bezpečnosti do jiných funkcí a někteří dokonce do vězení. Mladí a nesmiřitelní poručíci stárli a stávali se z nich majoři a podplukovníci. Nasbírali za tu dobu spoustu zkušeností, mezi jinými i tu, že v tomto řemesle se více než v jiném vyplácí uvážlivost, opatrnost a pomyšlení na zadní kolečka.

V padesátých letech mohla služba u tajné bezpečnosti docela i lákat nezralé dobrodruhy, utajené sadisty a mladé muže s komplexy méněcennosti, kteří toužili sehrát roli mužů bez zákona. Oblékne kožený kabát a může jít kam chce; kam přijde, lidé umlknou v řeči a s bázní ho pozorují. Vchází do bytu kontrarevolucionářů a v jejich očích vidí strach. Přehrabuje se v jejich majetku a nikdo mu v tom nemůže zabránit. Předvádějí mu obviněného a on se pase na jeho nejistotě. Nabídne mu cigaretu, ale může na něho i zařvat. Anebo mu dát čichnout k pěsti. Jede autem a dopravní značky pro něho neplatí. Zastaví ho dopravní hlídka a on jen ukáže legitimaci s červeným pruhem a kolegové salutují. Jediná snadná možnost žít jak ve filmu. Snad to tak bylo, ale tato romantika mužů bez zákona vyčichla.

Pro obecný lid je dnes vnitrák povaleč, který žije z jeho práce. K bezpečnosti jdou chlapi, kterým se nechce pracovat, ten zná toho a ten zas onoho, všechno to byli od malička ulejváci, ve škole se jim nechtělo učit a v práci se nepřetrhli. Ale dal se k bezpečnosti, dostal okamžitě státní byt. Žena mu nepracuje, může si dovolit nechat ji s děckama doma. Uniformu má ve skříni a neoblékl by ji za živý svět. A všude si píše, že je státní zaměstnanec. To jsme my také, ne? Všechny nás zaměstnává stát. Na sídlišti ještě nikdo nemá telefon a on ho měl hned. A mají rekreační středisko s bazénem v mramorové hale.

Postavili jim ho vězni. Tak a podobně slyším mluvit lid. Romantika zmizela a zůstala vypočítavost. Policajt se stal objektem nespočetného množství vtipů a každá pointa je vystavěna na jeho mdlé inteligenci. To nikdy nebylo. Tyto vtipy se vynořily až v sedmdesátých letech. Jsou kruté, urážlivé a samozřejmě jako každé takové generalizování i nespravedlivé. Rozjařená společnost, která se řehtá nad blbostí policajtů, by asi těžko měnila s klukem, který šlape v noci po ulicích a pere se s opilci. Avšak obrovská úroda a všeobecné rozšíření vtipů o policajtech je bezpochyby sociální jev, odráží se v něm vztah nejširších vrstev k celkové přebujelosti bezpečnostních orgánů.

Dnes tedy panuje nad všemi složkami bezpečnosti příkrov všednosti, nevábné a nekvalifikované práce, stíhané lidovým posměchem. Slávu si u bezpečnosti nikdo nezíská, ani kriminalisté ani rozvědčíci z rodu kapitána Minaříka. Ubohost, s jakou jsou jejich životní příběhy prezentovány veřejnosti, způsobuje, že jsou opět jen terčem posměchu.

Pronásledovaná inteligence byla tedy v sedmdesátých letech konfrontována s jinou státní bezpečností než v letech padesátých. Státní bezpečnost pracuje v sedmdesátých letech jako sériový stroj, bez osobitých projevů. Není už opředena žádnými mýty, nechrání ani revoluci, ani socialismus, ani mír a pokoj občanů, chrání pouze nehybnost pořádku, bezpečnost jeho správců. Její práce je lehká, naprosto bezpečná a někdy i zábavná. Ve středu celé její činnosti stojí bdění nad lidmi, kteří se úzkostlivě snaží dodržovat zákony, kteří se nebrání palicí v ruce, kteří přijdou na pozvání, slušně a kultivovaně mluví, pomohou sepsat protokol, poradí, jak pokračovat ve vzdělání dcery, při domovních prohlídkách spíše jen zaražené sedí, stěžují si bez zjevných výhrůžek. Jsou to často lidé s věhlasem, bývalí ministři, straničtí tajemníci, filozofové, spisovatelé, historici, lidé se zajímavými životními osudy, kteří se s kdekým znají. Je poučné číst jejich dopisy, zabavené rukopisy, knihy a paměti. Státní bezpečnost je prvním čtenářem celé československé neoficiální literatury. Sbírá pikantnosti a klepy z této společnosti a zasvěceně se usmívá. V Československu prostě vládne pořádek, nejsou tu žádní anarchisté, kteří by vyhazovali do povětří obchodní domy, mordovali prominenty a stříleli na policajty. Není tu žádný tisk, který by rozmazával každou chybičku, žádní drzí advokáti. Jsou jen soudy, které odsoudí každého, koho jim vyšetřovatelé státní bezpečnosti připraví. Musí to být radost být členem sborů ochránců pořádku v reálném socialismu!

X.

Výslechy, sledování, prohlídky

Po prvé se to stalo v zimě v roce 1972. V to ráno jsem měl po prvé potkat svého muže v koženém kabátě. Přišel si pro mě ve chvíli, kdy jsem byl zabrán do karetní hry se svými kolegy šoféry. Trumf, který jsem držel v ruce, jsem už nevynesl; mí kolegové šoféři pochopili vážnost situace a shrnuli karty na hromadu. Zaraženě hleděli na mě a na muže v koženém kabátě. Kdybych v tu chvíli začal utíkat, možná by tajemnému majorovi nastavili nohu, aby upadl. Jenže tak se to děje jen ve filmu. V civilizované zemi a v hlubokém míru se před tajnou policií neutíká. Také není kam.

Tehdy, po prvé, jsem byl naivní, nezkušený, neznalý zákonů. Když mi major řekl, že mě vezme s sebou k výslechu, nenapadlo mě nic kloudného. Nezeptal jsem se, zda má nějaký písemný příkaz, nenechal jsem se poučit, dokonce jsem se ani nezeptal, zda jsem podezřelý, obviněný či svědek. Zmohl jsem se pouze na upozornění, že mám před sebou důležitou cestu a že má neúčast za volantem ohrozí plnění pracovních úkolů. Kožený major se sebejistě usmál, že takovou maličkost vyřídí s mým představeným. Šli jsme spolu k mému představenému a já jsem pozoroval, jak stále magicky působí zjevení tajné policie na občana reálného socialismu. Můj představený pohled? a projevil až nezřízenou ochotu uvolnit mě z pracovních povinností. Čekal jsem, kdy ujistí majora o své naprosté oddanosti socialistickému zřízení. Kožený kabát byl zvyklý na to, že se mu neodporuje.

A tak jsem poslušně nasedl do auta. Byl jsem přesvědčen, že jsem byl právě zatčen a s údivem jsem si uvědomoval, že v životě probíhá všechno tak jako ve filmu nebo v knihách, které jsem četl. Měl jsem zvláštní pocit neskutečnosti, zdálo se mi, že v životě by se nemělo vše dít tak otřele. Ani mě nenapadlo zkoumat, zda jsem se dopustil třeba nevědomky nějakého zločinu proti státu. Prostě jsem usoudil, že se mi stalo to, co se přede mnou stalo milionům jiných lidí. Byl jsem zatčen dvěma muži a odvážen na neznámé místo.

Seděl jsem na zadním sedadle a díval se ven. Nikdo nemluvil, ani oni ani já. Pozoroval jsem známé ulice, lidi, kteří spěchali do práce, bylo půl osmé, děti chodily do školy. Protože mi pořád všechno připadalo jako literatura, vzpomněl jsem si na Solženicyna. Na tu scénu, jak ho vedou přeplněným nádražím a na to, jak uvažuje, zda by neměl zakřičet na všechny ty spěchající lidi, že se tu před jejich očima děje bezpráví. Zastavili jsme na křižovatce a já jsem také uvažoval, jestli bych neměl zakřičet na lidi, kteří seděli v autech nebo přecházeli na zelenou. Samozřejmě, že jsem to neudělal. A neudělal bych to, ani kdybych věděl, že mě za půl hodiny zastřelí se zavázanýma očima u nějaké ponuré zdi. To se prostě nedělá.Civilizovaný člověk nekřičí, nebrání se, jde jak beran. A dnes uvažuju o tom, že je to zcestná civilizovanost, že svět by třeba vypadal jinak, kdyby se ty miliony lidí, kteří byli v noci a časné ráno zatýkáni muži v kožených kabátech, bránili jak zvěř, kopali kolem sebe, bili se a kousali, kdyby se jejich ženy a děti na ně věšeli a drželi je za nohy, kdyby vzbouřili celé okolí, aby se dívalo na holé násilí, a ne na civilizovaný odchod. Možná by pak nebylo tak lehké používat moc tajných policií.

Pak mě vedli přes zamřížované dveře ve známé budově, pak přes druhé, posadili do křesla. A potom jsem se dověděl, že jsem tu jako pouhý svědek a že za oběť byl vybrán můj přítel. Můj příběh se posunul z literatury do skutečnosti. Příběh mého přítele se však toho rána stal realizací kafkovských vizí. Skončil pak odsouzením ke dvěma letům žaláře.

Byl jsem u výslechu ještě mnohokrát, jako svědek v šetření anonymních činů k podvracení republiky i jako podezřelý z této absurdní činnosti. Kdykoliv pak napsali do záhlaví protokolu „podvracení republiky“, měl jsem zase pocit neskutečna. Představil jsem si republiku od Šumavy k Tatrám, patnáctimilionový lid, který mě nezná a nestará se o mě, policii, armádu, obrovský státní aparát a nechtělo se mi věřit, že by někdo mohl brát vážně obsah slov „podvracení republiky‘. Později jsem však byl poučen o tom, že podvracením je prostě způsob myšlení.

Výslechy sedmdesátých let byly mnohokrát popsány a jisté ještě popsány budou, protože trvají. Je mnoho metod, jsou různí vyšetřovatelé, jsou krajové zvláštnosti, jsou různé kauzy a jsou různí vyšetřovanci. Ludvík Vaculík napsal „Šálek kávy při výslechu“. Když jsem si to přečetl, řekl jsem si, že líp to už nikdo nenapíše. Tak to vypadá! Zvláštní směsice formální korektnosti, prohnanosti i hlouposti, lhaní a podvodu, zvláštního druhu důvěrnosti. Tato důvěrnost vyplývá za skutečnosti, že o vás všechno vědí, vědí všechno o ženě, dětech a o příbuzných, o přátelích, četli vaše knihy a rukopisy, intimní korespondenci, představujete si, že mají odposlouchány domácí spory a vzdechy. Nikdo se už léta nezajímal o vaše problémy, o vaše názory. Oni se zajímají!

Jsou nevzdělaní, ale za léta, co vyšetřují vybrané exempláře československé inteligence, už mnohé pochytili. Ocení poslední román, který vyšel v Petlici. Nicméně mají jedinou snahu: napsat obsažný protokol, zachytit nadějnou stopu trestné činnosti, jim neznámou schůzku, styk, a pak to, čemu říkají kanál. Pořád vám vyhrožují a snaží se nahnat vám strach, protože, jak stále opakují, jejich hlavním úkolem není trestní činy trestat, ale předcházet jim. Takže každý výslech končí domluvou: proč to děláte, vždyť to nemá cenu, škodíte sobě i rodině, byt máte, auto máte, hlad nemáte, co ještě chcete? Socialismus vybudujeme i bez spisovatelů, novinářů a filozofů. Starejte se jako každý, abyste něco měl a my vás necháme na pokoji. A tak to jde hodiny a hodiny.

Přestože používáte stejná slova a stejnou gramatiku, mluvíte naprosto rozdílnou řečí. Třeba se i snažíte najít společný jazyk, nerozumíte si, museli byste mluvit o zahrádce nebo o fotbale. Ale řeč se okamžitě rozdělí, když se pokusíte vyslovit svůj komentář ke světu, ve kterém žijete, ke společnosti, která se jim jeví jako dokonalý řád. A když se zmíníte o svobodě, máte okamžité dojem, že se je snažíte získat pro nepotvrzenou hypotézu o pulzujícím vesmíru. Svoboda je, když má člověk práci, vydělá si peníze, aby se mohl najíst, obléct, platit si byt a aby mu zůstalo na litr vína nebo na benzín. Večer se může dívat na televizi. Když jsem je tak poslouchal, častokrát jsem si říkal, že mají konečně pravdu. Svoboda je zbytečná pro ty, kdož nepociťují její potřebu.

Vždy jsem měl pocit, že v odtažitých diskusích o potřebě minimálních pravidel demokracie pro zdravý rozvoj socialistické společnosti a duchovního života národa se snaží vypátrat nějaké jim pochopitelné tajemné vysvětlení takového myšlení. Hádají na touhu po moci, po postavení a penězích. Nebo se snaží vypátrat snahu pomstít se za příkoří. Nebo se snaží vše vysvětlit si pýchou, tvrdohlavostí, namyšleností a přezíravostí vůči jiným lidem, kteří si spokojeně žijí. Nevěří, že by člověk mohl dojít po létech zkušeností k poznání, které je podmínkou jeho vnitřní integrity, a že z tohoto poznání nesleví, i když je to krajně nevýhodné. Nakonec stejné zakroutí hlavou a nechají si pro sebe nejpřirozenější vysvětlení, že prostě u těchto intelektuálů jde o jakousi nakažlivou poruchu vědomí.

Bojím se takovou myšlenku vyslovit, ale do jisté míry skutečně chápu, že v Sovětském svazu jsou někteří disidenti nuceni podrobit se psychiatrickému léčení. V očích lidí, kteří si nikdy nepřipustili, že by se mohli postavit proti obrovské moci totalitního státu, jsou to zoufalci, kteří se vrhají proti zdi. Jsou to lidé, kteří jednají proti nejpřirozenějšímu pudu, pudu sebezáchovy, vyvíjejí aktivitu, která je nutně musí přivést do vězení. Rezignují na užívaní konzumních radostí, vystavují nebezpečí svou rodinu, riskují vyhnanství, zbavují se všech možných výsad, kterých předtím dosáhli. Normální většině se takoví jedinci musí jevit jako vyšinutí z celku. Odtud je už jen krok k tornu, aby byli prohlášeni za duševně choré. Nerad to říkám, ale při některých výsleších jsem si taky připadal trochu nenormálně. A dále bych raději tuhle smutnou myšlenku nerozváděl.

Není těžké uhodnout smysl všech těchto výslechů. Rozhodné jím není snaha odhalit podvracení republiky. Byly napsány stovky stran protokolů, zpráv, v archivech se hromadí nepřehledné množství písemného materiálu. Když ovšem politické vedení rozhodne, že je třeba někoho zavřít, potom to jde ráz na ráz i bez svědeckých důkazů. Takže nač to všechno? Výslechy jsou prostě novou metodou zastrašování a šíře zamyšlené pacifikace. Nejde jen o osobu vyslýchaného. Ten si po čase zvykne. Jde také o jeho okolí. Vyzvednou si ho jednou dvakrát a všichni už o tom vědí, zpráva jde od úst k ústům. Vyšetřovanec je touto okolností automaticky ocejchován. Byl vydán signál, že ten a ten je osoba, o kterou se zajímá státní bezpečnost... Výzva pro jeho bezúhonné okolí, aby se s ním nestýkalo více, než je bezpodmínečně třeba. Známí si příště rozmyslí, jestli k němu mají zajít nebo ho pozvat. A proboha, jen netelefonovat, protože jeho telefon je jistě napíchnutý. Všeobecně se ví, že všichni vyšetřovanci jsou zkoušeni z toho, s kým se stýkají. Třeba by jednou mohli uvést i nás, kdybychom své styky neomezili. Dobří přátelé se mučí vnitřními pochybami, pomalu zjišťují, že vlastně ani nebyli s vyslýchanou osobou tak dobří přátelé. A říkají si, když přijde sám, prosím, vyhodit ho nevyhodím, ale sám k němu chodit nebudu, mohli by to považovat za provokaci. Ale přítel sám nepřijde, protože už vycítil ochladnutí, už pochopil, že přináší rozpaky, že jeho známí nechtějí o státní bezpečnosti radši nic slyšet. Je to nová a nenápadná forma internace. Člověk si volně chodí po světě, ale lidsky je internován. Zůstali s ním už jenom ti nejvěrnější, kteří jsou na tom stejně. Nákaza se nemůže šířit. Známý slovenský spisovatel řekl své přítelkyni: promiň, ale musím se přestat s tebou stýkat, řekli mi, že mi to škodí. Spisovatel už léta nepublikoval a nebyl členem svazu, ale ještě měl zaměstnání, a ještě nebyl u výslechu, kdežto jeho přítelkyně byla u výslechů jako doma.

Mezi československou inteligencí se touto praxípodařilo vytvořit dvě kategorie lidí. Jedni jsou ti, kteří ještě nikdy nebyli u výslechu a snaží se ze všech sil se k němu nedostat. Druzí jsou pak ti, kteří už u výslechu byli. A to jsou lidé zvláštního ražení. Jsou svobodnější, veselejší, velkorysejší, přátelštější a hlavně spolehlivější. Nejsvobodnější a nejspolehlivější jsou pak ti, kteří byli ve vězení.

Kromě výslechů má ovšem státní bezpečnost řadu jiných možností, jak otrávit „podvratníky“. Například sledováním. Sledování je groteskní aktivita většího množství mužů od státní bezpečnosti, kteří sledují svého člověka, když jde ráno pro mléko, potom když jde do práce, když jde na návštěvu, k holiči, k lékaři, na poštu atd. Sám jsem takové sledování zažil a jeho smysl mi dodnes uniká. Byl jsem například sledován, když jsem jel na ryby. Tři vozy, obsazené vždy dvěma muži, mě doprovodily k řece. Pak sledovali tři hodiny, že jsem neměl ani záběr a zase mě doprovodili domů. Potom mě sledovali, když jsem jel na zahrádku přehodit kompost. Zase to byly tři vozy, předjížděly mě, pak zase počkaly, zase mě předjely, když jsem zastavil na parkovišti, zastavily také. Tváře sledovatelů mi byly už důvěrně známé. Jedna zelená Simca, snad proto, aby mě rozveselila, změnila najednou státní poznávací značku. Zastavil jsem ve vesnici a v hospodě jsem objednal sobě a své ženě kávu. Sledovatelé zastavili rovněž a sledovali, jak pijeme kávu. Tu mi přišlo líto státních prostředků a zabité neděle sledovatelů. Přistoupil jsem k jednomu z vozů a oznámil jsem překvapeným mužům uvnitř, že jedu na zahradu přehodit kompost, že nehodlám dělat nic, co by stálo za sledování, že máme ve svém autě místo a že jsme ochotni vzít jednoho z nich s sebou a přivézt ho zase zpátky, že se tím pádem ušetří spousta benzínu a že ti ostatní mohou jet domů a užít si neděle. Muži seděli zaraženě a ani nedutali, tvářili se, že nevědí, o čem mluvím. Pak mě přece jenom sledovali až na zahradu. Rozkaz je zřejmě rozkaz.

Jsou prý dva typy sledování. Při jednom jde o sledování zjevné, které má asi za účel znervóznit sledovaného. Stejného cíle by bylo ovšem možné dosáhnout s mnohem menšími náklady. Druhý typ sledování se prý děje s velkou profesionální zručností. Možná jsem byl sledován i tímto druhým způsobem, nevím o tom; byla to asi skutečně práce profesionálů.

Je to zvláštní pomyšlení, když se dostane člověku té vážnosti, že je sledován. Představoval jsem si, co tomu asi předcházelo. Nějaký náčelník musel rozhodnout o tom, že budu sledován. Možná se tak stalo na poradě. Nižší náčelník určil skupinu, která úkol provede. Členy skupiny jistě seznámili s mými zvyklostmi, možná jim mě ukázali, anebo jim rozdali moje fotografie. Pomyslel jsem na to, jaké ty fotografie asi jsou, jak na nich vypadám, už jsem se nefotografoval hrozně dávno. Když akce skončila,podala asi skupina svému náčelníkovi zprávu o sledování a o tom, co jsem v kterou denní a noční dobu dělal. Kdyby mi dali všechny ty peníze, co to stálo, měl jsem určitě na pár let postaráno. Ale těžko se někdy dovím, jak toskutečně bylo. Vím jenom, že celá akce musela přinést organizátorům veliké zklamání. Státní bezpečnost je však s to vsugerovat vám, že váš obyčejný a fádní život není vůbec obyčejný a fádní, když stojí státu za to, aby ho dopodrobna prozkoumal. Ale je lepší tomu nevěřit. A je také lepší nesnažit se pochopit, proč se to všechno dělá. Po jednom takovém sledování jsem oznámil důstojníkům státní bezpečnosti, že je sám budu informovat, když pocítí potřebu vědět, co dělám a kam chodím, že je to vyjde mnohem laciněji. Nikdy to neudělali,nepožádali mě o informaci ani ústně ani telefonicky. Bylo by to asi příliš jednoduché.

Výslechy a sledování jsou násilnosti, kterým se dá čelit - klidem, soustředěním a sebekontrolou. A vědomím, že jsou horší věci v lidském životě. Hluboce ponižující jsou však domovní prohlídky. Těm se už nedá čelit tak lehce. Ty člověka rozechvívají, budí zuřivou ošklivost, ukazují mu jeho bídu a bezmocnost. Snad je tomu tak proto, že toto absurdní násilí přichází za vámi až do bytu, do vašeho nejvlastnějšího soukromí, do pokoje, kde usínáte se svou ženou, do pokoje, ve kterém zůstalo pár hraček, se kterými si hrály kdysi vaše děti. Cizí lidé prohrabávají váš psací stůl, při kterém jste proseděli celé roky, jsou na něm kolečka od káv, které jste tu vypili. Z krabice se vysypou fotografie, je na nich vaše žena v tanečních, maturitní třída, v prvomájovém průvodu nesete na ramenou svého chlapce, usmívá se tu na vás bratr, kterého uštvali až k infarktu. A pak ti cizí muži otvírají každou knihu a vytřepávají jejich listy. Když jsem to viděl, bylo mi fyzicky zle. To se přece s knihou nedělá! Kniha se vezme do levé ruky a prolistuje se. Neobrací se hřbetem nahoru a netřepe se s ní jak se zařezanou slepicí. Stačilo, abych zavřel oči, a hned jsem viděl před sebou Bradburyho hasiče z jeho nesmírně pravdivé knihy o budoucnosti, ve směšných uniformách z Truffautova filmu.

Při domovních prohlídkách v Československu se nepátrá po zbraních, tajných tiskárnách, rozmnožovacích strojích, seznamech členů tajných spolků, plánech na svrhnutí vlády, nic takového v bytech československé inteligence neexistuje. Pátrá se po tak zvané závadné literatuře. A to je slovo, při kterém se mě zmocňuje hluboký žal, je mi do pláče nad staletími, která uplynula, nad marností života těch generací vzdělanců, kterýzasvětili kultivaci nejsamozřejmější myšlenky, že kniha je nedotknutelná. Voltaire si myslel, že v tomto ohledu je už vyhráno. Je až neuvěřitelné, jak hluboce se mýlil.

Řekli mi, abych jim dobrovolně vydal závadnou literaturu. Řekl jsem jim, že tornu slovu nerozumím, že existuje jenom literatura a že závadná literatura je jejich slovo, o kterém nic nevím. Nejhorší však na tom je, že to není pravda. Vím docela dobře, co je to závadná literatura. Vzpěčuju se to uznat, držím se křečovitě myšlenky, že existuje jenom literatura, ale není mi to nic platné, stejně vím, co je to závadná literatura. U mě to byl Archipel Gulag, pak román Zdeny Salivarové vydaný v Kanadě, rukopisný překlad vzpomínek Mandelštamovy ženy, rukopisná sbírka básní a novela od J. Špitzera, několik strojem rozepsaných fejetonů, všechny mé rukopisy, a všechny dopisy příbuzných, přátel a známých, mezi nimi i pohlednice z dovolené s textem: srdečný pozdrav z dovolené, slunce nám svítí a strava je tu dobrá. Jako závadná literatura mi byly zabaveny i písemné odpovědi na otázky, které jsem asi v osmé třídě položil svému synovi. Byly to otázky typu: proč tě nebaví škola, proč si čteš, místo aby ses učil, proč se ve škole nehlásíš, když něco náhodou víš? a podobně.

Většinu rukopisů a korespondence jsem později dostal zpátky. Knihy ne. Mezi zabavenými knihami zůstala nejenom u nás vydaná a vyprodaná kniha „Tisíc a jeden vtip“, nýbrž i Londonovo „Doznání“ a Löblova kniha ke stejnému tématu. Obě knihy vyšly v Československu ve státním nakladatelství. Zeptal jsem se, proč mi tedy nemohou být vráceny. Řekli mi, že by na ně mohla narazit mládež, a to by prý nebylo dobré. Jsou snad nepravdivé? zeptal jsem se. Pokrčili rameny.

Domovní prohlídky vykonává celé družstvo. U nás bylo šest mužů, a protože máme jen dva pokoje, nebylo tam k hnutí. Přivezli i sekretářku s psacím strojem. Bývá přítomen i zástupce národního výboru. U nás to byl starší muž, který si vzal židli a sedl si před dveře od záchodu. Za celý den nepromluvil ani slova. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst, i když bych byl rád poznal, co si o tom všem myslí. V Jiráskově „Temnu“ je scéna domovní prohlídky. Tuším, že jsme ji měli i v čítance. V té scéně je sugestivně psáno, jak jezuité čenichají po chalupě a hledají Bibli Kralickou. Je to ošklivá scéna a já jsem si od mládí myslel, že čenichat v bytě po knihách je ošklivé. Že to každý ví, protože to o těch jezuitech všichni četli, třeba když skládali Fučíkův odznak. Že je to tedy záležitost, o které není třeba diskutovat, že to je ošklivost zafixovaná ve vědomí člověka našeho století. A tak jsem se zeptal mužů od státní bezpečnosti, jestli jim to není nepříjemné, takto se prohrabovat v cizích věcech. Oni se jen usmívali; asi přece jen toho Jiráska nečetli.

Z těchto důvodů je domovní prohlídka nejméně snesitelná ze všech příkoří, které je státní bezpečnost v rámci legality s to vymyslet. Je to legální ponižování okořeněné předpisovou korektností. Na příkazu k domovní prohlídce jsou předepsaná kulatá razítka, družstvo prohlížečů se snaží nic nerozbít, když narazí na peníze v obálkách rodinného rozpočtu, dělají, jako by se popálili, aby si proboha nikdo nemohl myslet, že by něco mohli ukrást. Mají zájem jen o popsaný papír, o závadné myšlenky, které jsou tam zapsány černé na bílém. Počínají si tak, jako by věděli, že myšlenky není možné nechat zmizet ze světa tak jako popsaný papír, že se o to pokoušela jiná družstva prohlížečů ve všech stoletích a že to nepomohlo. Anebo to třeba i vědí; dělají prostě to, za co jsou placeni.

Když od nás odešli, moje žena dlouho větrala, zuřivě pracovala s vysavačem, utírala prach a uklízela tak, jako by se ponížení dalo uklidit nebo vyvětrat.

XI.

Soud

Když se v Československu v šedesátém osmém roce znovu probíraly okolnosti justičních vražd z padesátých let, dospělo se vždy k soudci jako ústřednímu bodu celé problematiky. O politicích se dá předpokládat, že v touze po moci tíhnou ke zločinům, tajné policie mají tutonáklonnost v krvi, svědci jsou podplatitelní, žalobci mají usvědčení obžalovaných v popisu práce, obhájci se dají snadno zastrašit. Ale soudce musí bdít nad dodržováním práva. Soudce studoval římské právo, měl by mít vědomí o dějinách lidského úsilí zajistit světskou spravedlnost, soudce byl ještě jako student veden k mravní zodpovědnosti za výkon práva. Člověk je v moderní společnosti zmítán existenčními, politickými a mravními nejistotami, ale měl by mít alespoň jednu jistotu, že když bude postaven před soud, bude ho soudce soudit spravedlivě.

Řeklo se, že soudce musí být nezávislý, to především. Který člověk je však v totalitním státě nezávislý? Vždyť je státem placen! V diskusích, které se tehdy vedly, na tuto nezávislost nikdo moc nespoléhal, ale věřilo se, že obecně vyjádřené pohrdání a odpor k soudcům, kteří vědomě poslali na smrt nevinné, vytvoří spolehlivou mravní zábranu. Že ať bude jak bude, těžko se najde soudce, který by znovu vystoupil jako poslušný nástroj politické pomsty. Když pro nic jiné, tak snad jen proto, aby jeho jméno nebylo v nějaké blízké či vzdálené budoucnosti zahrnuto pohrdáním a odporem. Přiznávám, že jednu dobu jsem také opatrně věřil v působení této mravní zábrany.

Dnes vím, že tato víra byla naivní. K obnovení pořádku bylo třeba i soudců, a soudcové se našli. Jsou to také zaměstnanci státu, jako všichni ostatní občané. A znají pravidla hry dokonce lépe než jiní. Proč by se konečně soudcové měli chovat jinak než spisovatelé, úředníci, herci, učitelé nebo vojáci? Profese jako profese. Ono -kdyby všichni chlapi světa - je pohádka o jinýchprofesích, možná platí o námořnících na jedné lodi, o hornících v jednom porubu, o taxikářích v jednom městě, ale neplatí o soudcích.

Soudcové obnoveného pořádku odsoudili napřed zkušebně jednoho člověka podle první hlavy trestního zákona, potom druhého a potom to šlo. Před soudy stanuli novináři, historici. studenti, spisovatelé, dělníci, politikové, bývalí členové Ú. V. strany, a byli souzeni za pobuřování, za urážky hlav států, za podvracení, za pomlouvání zřízení a za mnohé jiné zločiny, kterými hýří první hlava československého trestního zákona. Svět se dovídal o procesech, ve které předtím málokdo věřil, zastával se prominentních vězňů, ale nevěděl nic o tom, že vězení naplnili i obyčejní lidé, kteří dali v hospodě průchod jakési nejasné zlosti a urazili hlavu státu, mladičtí studenti, kteří hledali ve výlučném náboženství útěchu a byli odsouzeni za sektářství. Dále pak mnoho naivních mladíků, kteří se zkoušeli dostat za hranice, a jiní a jiní.

Mravní zábrany přestaly fungovat. Státní bezpečnost připravovala případy tak, aby rozsudek neměl ryze politický charakter, aby v něm nebylo zahrnuto politické a mravní nebo náboženské přesvědčení, ale nějakáfakticitní lapálie.

Trestné činy proti republice jsou v trestním řádu formulovány tak obecně, že téměř každý občan naplní několikrát v životě jejich skutkovou podstatu. Když například vypráví někdo politický vtip v přítomnosti více jak jedné osoby, dopouští se trestního činu pobuřování. V zemi, kde se politické vtipy vyprávějí celá století a kde patří k dobrému tónu je znát, je tato zločinnost masová. Slyšel jsem ve svém životě určitě několik set lidí vyprávět tyto vtipy v přítomnosti více jak jedné osoby. Byly mezi nimi i vysoce postavené osobnosti a několikrát donesly děti takový vtip ze školy. Naprostá většina těchto zločinů zůstává nepotrestána. Stejně je tomu i s urážkami hlav státu. Sám jsem slyšel nesčíslné množství těchto urážek a všechny zůstaly nepotrestány. Takovýto trestní řád však snižuje na minimum právní jistotu občanů. Prakticky každého je možné sebrat na ulici, postavit ho před soud a odsoudit aspoň na rok, ne-li více let do vězení. Soudcové u nás vědí, tak jako staří penzisté u Dürenmatta, že každý člověk skrývá v sobě nějakou vinu. Občan v reálném socialismu si je vědom aspoň toho, že se dopustil zločinu proti státu. Když už ne pomluvy nebo pobuřování, potom nějakého drobného podvodu, byl jistě účasten na masovém rozkrádání státního majetku, přivlastnil si část materiálu, která patřila státu, dostal mzdu za nic nedělání, zfalšoval jeden z miliónu výkazů atd. Pro udržení pořádku je toto vědomí nesmírně důležité. Nikdo si totiž není jist, že nemůže být zadržen, obžalován a souzen. A já jsem přesvědčen, že tomu tak skutečně je a že před státem není nevinných.

Když československý občan dostane obsílku k nějakému šetření, okamžitě začne horečné přemýšlet o tom, co to může být, co mohlo prasknout, co si na něho vymyslí? Rekonstruuje všechny svoje trestné činy, na které je s to si vzpomenout a předem si buduje obranu proti případným obviněním. V žádném případě si však nemůže hrát na nevinného člověka a dostavit se k šetření s hrdým čelem a čistým svědomím. A i když si nemůže vzpomenout, co vlastně spáchal, stejně je hluboce přesvědčen, že si na něho mohou něco vymyslet. Žije v zemi, kde je nablízku vždy někdo, kdo byl nevinně odsouzen, odseděl si své roky a v některých případech byl i rehabilitován.

Panuje také všeobecné přesvědčení, že když se někdo dostane k soudu, bývá zpravidla odsouzen. Důvěra ve spravedlnost soudu je celkem neznámý jev a nikdy jsem se s ním nesetkal. Jakýkoliv proces v reálném socialismu je vlastně modelem sporu občana se státem. Soudce soudí jménem republiky. Jak by to vypadalo, kdyby se stávalo častěji, že republika nemá pravdu. Zvláště ti, kteří byli uvrženi do vyšetřovací vazby, věří ve své nejzazší naději, že budou odsouzeni na tu dobu, kterou si už odseděli. Osvobozující rozsudek by znamenal, že se v celém případě mýlil bezpečnostní, vyšetřovací a obžalovací aparát, a to by podrylo autoritu těchto orgánů. Známe ovšem případy, kdy byl člověk z vyšetřovací vazby propuštěn bez soudu a bez dalšího právního řešení, když se ukázalo, že proces by nedopadl jednoznačně, anebo že by byl z politického hlediska škodlivý. Takovým šťastným lidem přirozeně nikdo nic nevysvětlí, předpokládá se, že jsou celí bez sebe radostí a že se tedy nebudou domáhat vysvětlení, návratu do své cely a řádného soudu. To platí pro všechny spory státu s občanem, nejenom pro procesy politické, ale i pracovní, majetkové apod.

Možná byla doba, na kterou si nepamatuji, kdy byl bělovlasý soudce předmětem úcty a vážnosti a nikdo nepochyboval o jeho neúplatnosti a předsevzetí soudit podle práva a spravedlivě. Být soudcem v reálném socialismu je zaměstnání jako každé jiné, je to zaměstnání mravně pokleslé, není spojováno se ctí a mravními předpoklady, o nichž se dočítáme ve starší literatuře. Soudce se prostě nemůže stát kladným hrdinou v zemi, kde byly tisíce lidí odsouzeny a pak zase rehabilitovány jako oběti soudní zvůle.

Soudce je prostě úředníkem státu a bdí nad dodržováním znakové soustavy pořádku v reálném socialismu. Je to předposlední článek celého řetězu státní moci před vězením. Občanům je zřejmé, že jednotlivé články v systému ochrany pořádku ve státě musí pracovat v souladu, toto vědomí je součástí velké celonárodní adaptace na reálný socialismus. Občané by se asi spíše divili, kdyby se jim tvrdilo, že soudce by měl naopak chránit právo, spravedlnost a občany před státem. Myšlenka nezávislosti soudců je po osmi letech obnovování pořádku zapomenuta.

Sám jsem nikdy před soudem nestál a musím podotknout, že po tom ani nebažím. V roce 1972 byl však zatčen, souzen a odsouzen můj blízký přítel, slovenský spisovatel, humorista a satirik K. Škoda, že nemohu napsat Jozef K. Je to Ladislav K. Sledoval jsem celé dění z největší blízkosti, byl jsem svědkem při vyšetřování, sledoval jsem celé politické pozadí procesu, četl jsem motáky z vězení, sledoval, jak vznikala obhajoba, byl jsem svědkem obhajoby v procesu, viděl bledého Ladislava K. na lavici obžalovaných, viděl jsem soudce, přísedící, prokurátora, svědky a natáhl do sebe atmosféru soudní síně. Byl jsem nablízku rodiny obžalovaného. Nebyl to velký proces. Hlavní procesy se v té době odehrávaly v Praze. Zde v Bratislavě mělo zřejmě jít o mírnější příspěvek k pacifikaci československé inteligence, aby byl zachován celostátní charakter celé akce. Ze všeho jsem si odnesl naprostý právní nihilismus, přesvědčení, že na začátku sedmdesátých let mohl být v mé zemi odsouzen do vězení kdokoliv, náhodný chodec, školou povinné dítě a jistě i sám soudce. Záleží jen na tom, aby stát měl zájem na odsouzení těchto lidí. V tom je základ hluboké a rozsáhlé nezákonnosti, která byla s obnovením pořádku v Československu nastolena. Podle zákona by měla být nejméně polovina československých občanů ve vězení, přinejmenším všichni ti, kteří někdy v životě pobuřovali nebo uráželi hlavy státu, pomlouvali a pod. Nezákonnost pak spočívá v tom, že státní moc vybírá ze všech těchto viníků jen některé, a to podle politických potřeb dané chvíle, když třeba pocítí nutnost dát určitým skupinám obyvatelstva na vědomí, že by mohla dát zavřít i je, že soudy pracují, že vězení nepřestala existovat atd. Všechny procesy v Československu v sedmdesátých letech byly procesy v zastoupení, vytypovaný zastupoval všechny ostatní provinilce v příslušné sociální skupině nebo regionu. Vytypování těchto zástupců bylo pravděpodobně provedeno už dříve. Vybraní zástupci byli pak přísně sledovaní, jejich byty odposlouchávány, evidovány jejich styky apod.

Ladislav K. měl v tomto ohledu neblahá tušení. Našel rok před svým zatčením pod parketami odposlouchávací zařízení neznámého původu, ke kterému se nechtěla hlásit žádná organizace. Jeho byt by1 v té době třikrát vyloupen. Návštěvy zahraničních přátel byly sledovány a na státní hranici vysvlékány do naha. Je celkem přirozené, že po všech těchto signálech dbal Ladislav K. nalegánost každého svého kroku. Neměl vůbec chuť stát se mučedníkem svobody. A přece se tomu neubránil. Jednoho rána ho zatkli i s jeho ženou. Neplnoletá dcera byla ponechána svému osudu. žena byla po dvou měsících vyšetřovací vazby propuštěna.

Obvinění, která byla v průběhu vyšetřování proti němu vznesena, byla tak směšná, že jsem měl vážné obavy, aby nebyli vyšetřovatelé státní bezpečnosti odsouzeni za zesměšňování soudu. A přece všechno probíhalo ve vší vážnosti, s celým rozsáhlým příslušenstvím takového procesu. Jozefovi K. se zdaleka nedostalo tak nákladné byrokratické pozornosti. Bylo vyslechnuto, pokud vím, skoro osmdesát svědků, vyšetřovací protokoly měly více jak tisíc stran. Doličný materiál, samozřejmé literární povahy, vážil mnoho kilogramů, obžalovací spis, ve kterém listoval soudce, byl neuvěřitelně tlustý svazek papíru. Celé dokazování se pak soustředilo na tři nejvážnější obvinění. v roce 1969 si Ladislav K. koupil ve státním obchodě desku s písničkami Karla Kryla, který mezi tím emigroval do zahraničí, a ještě v témže roce tuto desku přehrával ve svém bytě v přítomnosti více jak jedné osoby. Ladislav K. byl dále obviněn z toho, že přeložil pro svého přítele, významného a starého člena komunistické strany Rakouska, článek z orgánu Ústředního výboru KSS „Pravdy‘ a že ho komentoval jako článek s antisemitským charakterem. A pak prý též Ladislav K. hodlal vydat v Belgii knihu politických vtipů, což se však nikdy nedokázalo, protože je těžko dokázat, že někdo něco hodlá udělat.

Nicméně soud projednával tyto zločiny se vší vážností. Dal vypracovat expertizy odborníkům, dovolil obhájci zastávat se obžalovaného, volal k výslechu svědky, obžalovaný měl právo vyvracet obvinění. Kroužek přátel a svědků obžalovaného seděl na chodbě, protože soud odmítl vpustit do soudní síně kohokoliv jiného než manželku a dceru. Soud nemusí uvádět pro takové rozhodnutí důvod.

Zajímal mě soudce. A hned, když jsem ho uviděl, poznal jsem tu beznadějnou tvář člověka, který koná své zaměstnání a nikdy ho nenapadne myšlenka na obecný výklad slova spravedlnost. Nenapadne ho, že sedí opět v řadě soudců roztažené přes celá staletí a soudí v zájmu politické moci. V jeho vědomí byl Ladislav K. už dávno odsouzen a soudní proces byl jen únavným plněním formalit. Když přerušil jednání, připojil jsem se k němu na chodbě a domlouval jsem mu. Neměl jsem čas říct mu ani desetinu toho, co jsem měl na jazyku. Utekl do své kanceláře a já jsem si představoval, jak tam pojídá svůj bůček s hořčicí. Žádná lidská reakce, nic, všechno probíhalo tak, jak by obžalovaný Ladislav K. byl nepohodlný předmět, který porušuje pořádek a uklizenost v bytě, a proto se na čas vyšoupne do předsíně. Tak jak se lehce vládne, tak se i lehce v reálném socialismu lehce soudí. Na chodbách nepobíhali novináři s fotoaparáty, nikdo nekladl otázky žalobcům a obhájcům, nikdo nevěděl, že je souzen spisovatel, jehož knihu lidé rozebrali dva roky před tím v jediném týdnu. Zainteresovaní věděli, že se o celém procesu objeví v novinách jen krátká noticka, aby si jí lidé všimli a vzali si z ní poučení, ale aby zase nevzbudila mnoho pozornosti v zahraničí. Neprotestoval jediný spisovatel či novinář, Ladislav K. stál před soudem sám, sám se sebou, se svými šedesáti lety, se svou minulostí komunisty, se svými omyly, bolestivými plotýnkami a vyvinutým smyslem pro humor, který se v dané situaci dost dobře nedal uplatnit. Byl odsouzen na dva roky vězení, do společné cely s delikventy všech typů.

Účastníci procesu se rozešli domů. Soudce si povzdychl, že má zas jeden únavný den za sebou. U večeře mu jistě chutnalo, byl to naprosto všední den. Někdo nahoře musí přece vědět, proč je třeba takové věci dělat, snad je všechno součástí nějakého promyšleného politického plánu? V rámci tohoto velkého plánu odsouzení Ladislava K. zajišťuje klid a pořádek ve státě, přispívá k překonání hluboké krize, do které se naše společnost dostala, jak se píše v novinách. Ladislav K. měl prostě smůlu, že se taková věc stala právě jemu, kdyby to však nebyl on, byl by to někdo jiný, a to je konečné jedno. V životě už to tak chodí, že někdo má štěstí a někdo smůlu a satirik si vlastně vždy sám o takovou smůlu koleduje.

Rozhodl jsem se po procesu prozkoumat, zda je skutečně toto absurdní dění součástí promyšleného státního plánu na obnovení pořádku. Bez velkých nadějí na úspěch svého konání jsem napsal dopisy všem nejvyšším představitelům strany a státu a vyjádřil jsem v nich svoje zděšení nad tím, čeho jsem byl svědkem. Stalo se pak něco v té době zcela neobvyklé. Předseda Slovenské národní rady, což je nominální hlava národní republiky ve federaci, pověřil svou sekretářku, aby mu se mnou smluvila schůzku. To už jsem tehdy pracoval jako strojník na rypadle. Kopal jsem rýhu pro kanalizaci. V deset hodin jsem se umyl v kaluži vody, převlékl se do šatů, které jsem si vzal s sebou a spěchal jsem do sídla Hlavy státu. Byl jsem přijat v obrovské pracovně vystlané červenými koberci, dostal jsem kávu a mohl jsem kouřit státní cigarety. Setrval jsem téměř dvě hodiny v srdečném rozhovoru s předsedou Slovenské národní rady a bylo mi dovoleno rozvést všechna svoje zděšení v případu Ladislava K. Předseda nebyl ochoten brát všechno tak tragicky jako já. Vyprávěl mi něco ze svých zkušeností, abych

poznal, že ani on to nemá lehké. Když jsem se zmínil o odposlouchávacím zařízení a řekl, že mi to připadá hrozné, mávl jen rukou a prohlásil, že on ještě jako šéfredaktor ústředního orgánu strany měl ve své kanceláři takové zařízení také. Projevil však lidskou účast a slíbil mi, že při příležitosti manévrů střední skupiny vojsk a jejich spřátelených armád promluví s jinými vysokými státními funkcionáři, a především s generálním tajemníkem. Abych pak ještě přišel. Tak jsem přišel podruhé a opět jsme probírali stinné stránky života. Předseda mi řekl, že skutečně mluvil o Ladislavovi K. s vedoucími soudruhy a že generální tajemník nemá zájem na tom, aby byl Ladislav K. poslán do vězení. Zaradoval jsem se a řekl jsem, že pak tedy stačí, aby on, jako hlava státu, využil některé ze svých pravomocí a napravil tak pověst státu ve veřejnosti. Ale předseda zakroutil hlavou a pravil, že on nemůže udělat nic, protože kdyby on zasahoval do pravomoci soudu, opakoval by vlastně staré chyby z padesátých let. Říkal to smutně a mně bylo v té chvíli starého muže líto. Doporučil mi, abych já, nebo ještě lépe žena obžalovaného zašla za soudcem odvolacího soudu a tlumočila mu, že není ve státním zájmu, aby byl Ladislav K. poslán do vězení. To i učinila a při odvolacím řízení byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně — dva roky vězení.

Ladislav K. si odseděl 13 měsíců a pak byl amnestován v rámci výročí únorových událostí. Pak ještě splácel po několik let ze své penze náklady na svoje vězení.

Z celého příběhu ve mně zůstal především nevyslovitelný údiv nad schopností literatury projektovat lidské osudy. Těžko kdy pochopím, jak mohl Franz Kafka, který nikdy nebyl souzen a žil úplně obyčejným životem ve starém mocnářství, vědět cokoliv o údělu člověka v době, kdy bude obnovován pořádek v jeho staré vlasti.

XII.

Rukojmí státu

Existuje jedna pozitivní stránka reálného socialismu, která nebyla nikdy, ani v těch nejkritičtějších diskusích československého jara, zpochybňována. Touto stránkou je péče o děti v ryze materiálním ohledu.

Socialismus byl budován vždy se zahleděním do budoucnosti. Byl to vždy řád, který více sliboval, než dával. V důsledku konkrétních historických okolností neposkytoval v materiální sféře svým občanům téměř nic, poskytoval jim jen naději do budoucnosti. Nepředstavitelná bída sovětských začátků způsobovala, že socialistická ideologie pomíjela fakticky přítomnost a v líčení socialismu jako řádu přiměřeného blahobytu se zaměřovala na budoucnost. Ideologie vychvalování reálně socialistické přítomnosti je poměrně nového data, v Sovětském svazu se plně prosadila až koncem padesátých let a v Československu začátkem šedesátých let. A to málo, co mohl nový řád v materiální oblasti poskytnou, poskytl především dětem, protože děti byly vlastně v přítomnosti existující budoucností. Děti tak měly co nejdříve okusit materiálních jistot, které ostatním měla zajistit až budoucnost. Tak vznikl jistý kult dětí typický pro první stádium socialismu, který byl potom rozvíjen i v reálném socialismu. Tato výrazná péče o děti se stala samozřejmostí a děje se dokonce bez zvláštního ideologického bubnování. Je do jisté míry společensky tabuizována a obnovený pořádek v ní pokračuje se všeobecným schválením. Mít dítě v Československu sedmdesátých let je naprosto bezstarostná záležitost. Až příliš bezstarostná, takže se často rodí děti nepříliš zralým rodičům. Stát poskytne matce předporodní péči, dokonalou porodnici, dítěti zabezpečí zdravotní péči, ve zvláštních případech i nesmírně nákladnou, přispívá finančně rodičům přímo i nepřímo, staví jesle, školky, a vede dítě školou až do patnácti let. Má připravena zařízení pro mimoškolní činnost, je schopen vzdělávat děti v uměních, ve všech možných dovednostech. Dá-li se to tak říci, projevuje socialistický stát k dětem lásku. V Československu nejsou chudé děti. Jestliže některé dítě trpí nedostatkem, žije ve špíně a zanedbanosti ve vzdělání, není to vina státu, je to vina rodičů.

Za to vše si ovšem stát přisvojuje výhradní právo na výchovu svých oblíbenců. Poskytuje jim objektivní vzdělání, které je v mnoha ohledech bezkonkurenční, ale současně uplatňuje jedinou monopolní výchovu v duchu státních představ a oficiálního světového názoru. Tento typ výchovy je natolik přebujelý a nepřiměřený věku dětí, že vede často k absurditám a má opačný účinek. Je nepochybné, že tento důraz na občanskou politickou výchovu má své kořeny v tradičních vírách v neomezené možnosti výchovy, které provázejí socialistické učení už od utopických začátků. Tyto představy doprovázely začátky socialismu v Sovětském svazu a byly převzaty všemi socialistickými státy. V nadějích, které se vždy znovu a znovu vkládají do politické výchovy dětí, odrážejí se v reálném socialismu i zklamání z neúspěchu při masové výchově člověka nového typu, který byl teoreticky mnohokrát popsán; země reálného socialismu zalidňuje totiž většinou člověk docela obyčejného typu a rozložení dobra a zla v lidském společenství se fakticky nezměnilo. Vždy znovu proto vzniká naděje, že příští generace už bude mít vlastnosti, které soustředěná výchova naprogramovala.

V letech, kdy v Československu pomalu zrál převrat z roku 1968, uvolňovaly se pomalu okovy přebujelé a ryze formální státní výchovy dětí. Byly odstraňovány především určité projevy stádnosti v této výchově,dávalo se více prostoru samostatnosti v myšlenkovém rozvoji dětí a značně se oslabily všechny vnější znaky vynucené jednotnosti, uniformity, pozdravy, vlajkoslávy, fráze, permanentní projevy díků a oddanosti atd. Narušila se i jednotná organizovanost dětí.

Obnovování pořádku vrátilo všechno na staré místo, a to ještě s větší důsledností. Děti byly opět podřízeny jednotné výchově, fetiši každého typu reálného socialismu. Tato jednotná indoktrinace s mnoha naprosto formálními znaky patří více než cokoliv jiného do vnější znakové soustavy pořádku. Státu nestačí, že má děti zdravě, syté, dobře oblečené a šťastné v plnosti svých her, chce je mít současně seřazené ve dvojstupech pionýrské organizace, organizovaně mávající na chodnících při státníchnávštěvách, oblečené v uniformách na májových tribunách. Chce mít děti zpívající písničky o svém šťastném životě, recitující básničky o straně a o lásce k Sovětskému svazu, odříkávající nesrozumitelné texty z politické výchovy a vždy souhlasící s každým učitelovým slovem.

Děti jsou oblíbenci státu také zčásti proto, že jsou tvárné, poslušné a neplyne z nich žádné nebezpečí pro podobu existujícího řádu. Děti si nemohou postavit hlavu, nepřijít do školy nebo na májovou manifestaci. Je to také nejlépe organizovatelná složka obyvatelstva. Každé ráno je máme všechny pěkně rozděleny ve třídách. Kdykoliv je třeba vytvořit stafáž radostného obyvatelstva, stačí zavolat ředitelům několika škol.

Potřeba státu mít děti zařazeny do znakové soustavy pořádku je svým způsobem iracionální a není ani diktována pragmatickými úvahami, jako potřeby jiného druhu. Často se mi zdálo, jako by režim na začátku sedmdesátých let jednal pudově, jako matka, která se rychle snaží sebrat děti běhající bez dozoru opět pod svá křídla. Na dvou generacích bylo prakticky dokázáno, že jednotná a převážně formální ideová výchova dětí a mládeže je naprosto neúčinná vůči tlaku skutečnosti, že obraz světa, který je dítěti vnucen ideovou výchovou ve škole, se beze zbytku rozloží v konfrontaci se světem skutečným. Bylo dokázáno, že jednostranná indoktrinace je pro výchovu k uvědomělému občanu škodlivá, protože mladý člověk tuto jednostrannost s odporem odloží, když zjistí, že skutečnost je mnohostranná. Bylo mnohokrát dokázáno, že posvátná lež ve výchově zničí převahu pravdy. Bylo také nad vší pochybnost zjištěno, že naprosto formální vnucované pozitivní postoje k socialismu vytvářejí na mládeži jenom poslušnou skořápku určenou pro veřejný život a že naprosto nezasáhnou oblast vnitřního přesvědčení. Tohle všechno bylo dopodrobna prodiskutováno, nade všechny pochybnosti dokázáno, prakticky prověřeno.

A přesto všechno se obnovený pořádek vrátil v nové formální dokonalosti ke všem zkamenělinám v ideové indoktrinaci dětí, a protože už dávno postrádá vnitřní přesvědčení v účinnost této indoktrinace, zůstala z ní absurdní aktivita, která vychovává z devíti desetin dětí malé pokrytce s hlubokou vnitřní nedůvěrou pro všechno, co jenom trochu zavání občanskou či politickou aktivitou.

Do procesu obnovy pořádku v tomto směru byla především zařazena škola, oblíbený objekt reforem, bezbranná sféra, v níž neplatí respekt před objektivními zákony. Sféra, v níž jsou jen děti, které se nemohou bránit, a učitelé, nejtvárnější lidský materiál reálného socialismu, skládající se téměř výlučně z žen, který je možné libovolně houfovat, přeškolit, zastrašit a zposlušnit. Lidský materiál téměř vojensky organizovaný, protože na jednu četu žen stačí jeden ředitel a na jednu rotu jeden inspektor.

A tak byla opět v rámci pořádku vytvořena škola, ve které dítě nemá ve výchovném procesu jedinou šanci svobodné volby. Vstupuje do Pionýra, protože do něj vstupují všichni. Společně sbírá starý papír a chodí na brigády. Společně se zúčastňuje na besedách se zasloužilými pracovníky, společně chodí do kina a do divadla na zvlášť vybraná výchovná představení. Společné chodí do muzea, na manifestace, na vítání, mává mávátky a křičí hurá. Nežádá se po něm, aby se mu to všechno líbilo, aby bylo nadšeno, prostě jen aby to dělalo a aby na školu nepadl stín.

V učebním procesu si dítě rychle zvykne na to, že ve výchově, která je oktrojovaná každé učební látce, nejde o to pochopit a přemýšlet o nějakém problému z toho cizího světa dospělých lidí. Že jde hlavně o to, naučit se znění problémů a pak je, pokud možno, opakovat stejnými slovy. Tak se dítě hned na začátku svého občanství naučí chápat úskalí samostatného myšlení a diskuse, a ocení přednosti papouškování a memorování všeho druhu.

Pochopí přednosti fráze, kterou hýří učebnice, zpracované pedagogy obnoveného pořádku. Při obnovování pořádku se milionům dětí dostalo poučení, že i pouhé slovo nebo jméno může být chápáno jako projev nepřátelství k státu. To tehdy, když podle návodu učitelů přelepovaly v učebnicích stránky a zatíraly tuší nevhodná jména. Tehdy, když z učebnic literatury zmizela jména i díla některých autorů, když zjistili, že o představitelích státu, kterým ještě nedávno organizovaně mávaly na ulicích, je lepší mlčet. Tyto děti se pravděpodobně nikdynebudou chtít stát učiteli, protože v jistém období zažily, jak jim jejich učitelé vyprávěli něco docela jiného o téže věci než ještě před rokem. Aspoň se ale naučí být shovívavé k dospělým, protože chápou, že učitelé jinak nemohou.

Všechny tyto děti se naučí chápat výchovu jako bezobsažný formální doplněk normálního vyučování. S touto zafixovanou představou vstupují do vyšších tříd a takto přicházejí i na vysoké školy. Z celého dalšího procesu indoktrinace k nim doléhají jenom zvuky, jsou to zvuky, které se linou z úst učitele marxismu-leninismu, z rozhlasu, televize a předčítačů novin při desetiminutovkách.

A opět se zdá, jako by to režimu nevadilo. Jako by mu stačilo, když se všechny tyto děti později zařadí mezi obyvatelstvo znalé pravidel hry. A to budou tyto děti umět, naučily se chovat se adaptovaně, vědí již, kdy a při jaké příležitosti je na místě takové nebo jiné chování, slovo, fráze apod. Tímto způsobem děti prostě zaplatily za péči a starostlivost, kterou jim stát od narození věnoval. Později se budou muset přesvědčit, že vlastně nic nedostaly zadarmo.

Stát věnuje dětem péči, odstraní jim z cesty všechna omezení hmotného charakteru, ale za to si je přivlastňuje a snaží se je zformovat politicky a světonázorově podle předem vypracovaného vzoru. Tato snaha je sice předem odsouzena k neúspěchu, ale po přivlastnění zachází stát se svými dětmi jako s rukojmími. Vystupuje tu vůči rodičům jako strůjce šťastného života jejich dětí a často hrozí, že jim svou přízeň odejme, nebudou-li se rodiče chovat podle známých pravidel.

Když vzpomínám na časy minulé, uvědomuji si, že i v padesátých a šedesátých letech vystupoval stát vůči rodičům jako únosce dětí. Při združstevňování vesnice bylo vydírání prostřednictvím dětských rukojmí často používáno a nepochybně přispělo k úspěšnosti akce. Ale s postupem času se nemravnost tohoto počínání socialistického státu začala zřetelně pociťovat a hrozeb tohoto typu ubývalo. V plné míře bylo této metody použito zase až při obnovování pořádku, a opět s úspěchem. Přitom máloco je v tak příkrém rozporu se socialistickou teorií, se starou tradicí rovnosti, se vžitým kultem dětí, a i s československou výchovnou zkušeností odvozenou z Komenského. Neoddiskutovatelným základem socialistické teorie vždy bylo velkorysé řešení nerovnosti dětí v přístupu ke vzdělání a v celém životním startu. A přesto jako by to bylo zapomenuto a při obnovování pořádku zvítězily praktické potřeby upevnění kázně obyvatelstva. Děti byly bezostyšně do tohoto procesu zakalkulovány a o jejich šancích po patnáctém roce neměly nadále rozhodovat jejich schopnosti a talent, ale chování rodičů.

Tato kalkulace se opírala o dokonalou znalost poměrů. Ve státě, ve kterém prakticky není možné zajistit dětem štěstí podle starých konvencí soukromovlastnické společnosti, t.j. dědictvím, převodem majetku, půdou,kapitálem atd., se rodičovská starostlivost zaměřuje na jiné možnosti v úpravě života dětí. Se stejnou urputností, s jakou kdysi úzkostné rodičovství hromadilo majetek, aby mohl být odkázán dětem, se rodičovství reálného socialismu snaží vydobýt dětem společensky výhodné vzdělání, řemeslo, zařazení, zaměstnání, pořadí v družstevní výstavbě atd. Vím, jak hluboce jsou tyto představy zakořeněné, v mnohých rodinách se na nich doslova pracuje od narození dítěte, jsou předmětem nekonečných debat, vyplňují často celou privátní sféru života velkého počtu lidí. Rodičovská sdružení ve školách s dospívajícími dětmi jsou, jak si je pamatuju, kolbištěm úzkostných zápasů o konvenčně pojaté výhody pro děti. Konverzace mezi známými a přáteli se neobejde bez společných úvah o tom, jak, s jakými konexemi, protekcemi a úplatky, zajistit starty dětí celého společného okruhu. Zkouškou přátelství a charakteru je schopnost pomoci při prosazení rodičovských záměrů. Tato široká aktivita, kterou, jak se mi zdá, se zabývají téměř všichni občané, a zvláště pak ti vlivnější, je celonárodně uznávána, stala se součástí životního stylu v Československu a cizincům připadá jistě dosti zvláštní.

To všechno bylo známo i těm, kteří si vzali za úlohu obnovit v Československu pořádek. Nebyla sice přijata usnesení, tak jako v jiných případech. Nebyly vyhlášeny prověrky dětí, ale v tichém spiklenectví byl přitlačen prst na neuralgický bod všeho občanstva. Nebylo vyhlášeno veřejně, že od nynějška jsou děti rukojmími státu a že na jejich rodičích bude záležet, jaké vzdělání, jaké průpravy a jaké postavení ve společnosti se jim dostane. Takové prohlášení by nevypadalo dobře. Ale stačilo, aby se váha v komplexních hodnoceních dospívajících dětí přenesla z nich na jejich rodiče a podle toho se jednalo, a všem rodičům bylo zřejmé, že vstupuje do platnosti zpřísněné pravidlo života v reálném socialismu: chceš-li, aby na tvoje dítě nepadla nevraživost státu, aby s pocitem rovnosti mohlo užívat péče, bezplatného vzdělání, všech výhod, příslibů dobrého zaměstnání atd., nepohněvej si svými postoji stát, buď loajální, v zájmu svých dětí se zřekni svých pravd a přesvědčení, zapoj se do obnovování pořádku, přiznej chyby a omyly a sveď je na jiné, přinejmenším se aspoň nepleť svými pochybnostmi do všeobecného díla obnovy systému! Aby byla podtržena důležitost a věrohodnost tohoto pravidla, nebyla hned na počátku přijata do výběrových škol, na vysoké školy a vůbec do celého systému přípravy na život většina dětí stoupenců obrodného procesu a vůbec všech, kteří byli z nejrůznějších důvodů vytypováni jako zdroje neklidu. Nebyly uveřejněny zprávy o takto postižených dětech, ale pověsti o potrestaných rukojmích letěly od úst k ústům a nutily k zamyšlení. Rodiče byli přinuceni spočítat a zvážit hodnoty svého života, hodnoty svých postojů, věr a přesvědčení. Ženy stály vyčítavě před svými muži a ptaly se jich, chceš zničit své děti, stojí vůbec celá ta odporná politika za to? Lze vůbec dát přednost svědomí, které je stejně součástí pýchy, před dětmi? Nestojí snad děti za to, aby se člověk pokořil?

Byly napsány tisíce odvolání, dopisů, protestů, ale neplatilo nic, kromě onoho nevyhlášeného pravidla. Především pak neplatila logická argumentace, že moderní civilizace už dávno uznala, že trestat děti za provinění rodičů je pozůstatek středověku, že taková praxe je v přímém protikladu s nejzákladnějšími principy socialistického učení, že Vladimír Iljič byl dokonce v carském Rusku přijat na právnickou fakultu přesto, že jeho bratr spáchal atentát na cara, že Stalin pravil — syn nemůže za otce, že stát vlastně přiznává slabost své výchovy, protože nevěří, že by mohl dítě vymanit z rodinné výchovy, že si stát křivdou na dětech přímo vychovává přirozené odpůrce, místo aby je velkorysostí získal. Napsal jsem několik takových dopisů představitelům státu a shromáždil ještě i jiné argumenty. Ale nikdy jsem nedostal odpověď. Žádný z vedoucích činitelů státu také nikdy nepřiznal, že toto zajetí rukojmí je součástí plánu na obnovení pořádku. To jen nižší složky pověřenců pracovaly s jejich tichým souhlasem. Jednou bude možné říci, že politiku rukojmí nikdo nevyhlásil, že to byl přehmat překotné doby.

Ale s radostí byly přijaty výsledky, které tato politika přinesla. Podílela se podstatně vedle existenční persekuce na zposlušnění mnoha rodičů. Znám řadu životních příběhů, ve kterých děti jako rukojmí státu sehrály základní roli a staly se jedinou motivací postojů k obnovenému pořádku. Tato politika byla státem nabídnuta jako čestné východisko. Ústup z přesvědčení, který je motivován rodičovskou láskou, se v československé společnosti pokládá za čestný ústup. Spíše naopak — s nepochopením se setkává postoj, který vystavuje vlastní děti nepřízni státu.

Z toho jen vyplývá, že péče, kterou reálný socialismus poskytuje dětem, není tak docela nezištná. Směnka za tuto péči bývá předložena rodičům už v čase jejich dospívání, a především pak po maturitě.

XIII.

Vzdělání jako výsada

Na svém sestupu od kvalifikované k nekvalifikované práci jsem postupně prošel dost reprezentativním vzorkem společenské struktury. A s jistým údivem jsem pozoroval, že v rozporu s všeobecnou zkušeností, v rozporu s oficiálním hierarchickým dělením společnosti na prvé dělníky, druhé rolníky a až třetí inteligenci, v rozporu s praxí odměňování, v rozporu s nejistotou inteligence v existenčním ohledu a v rozporu s její neporovnatelně větší nesvobodou, má vzdělání, zvláště vysokoškolské, ve všech vrstvách obyvatelstva stále vysoký kurs. U vysokoškolsky vzdělaných rodičů je celkem přirozené, že touží dětem poskytnout tentýž stupeň vzdělání, jaký mají sami. Tatáž touha se však projevuje u rodin se středním vzděláním, je dnes úplně běžná v rodinách dělnických a s naprostou samozřejmostí se počítá s vysokoškolským vzděláním pro děti v rodinách, jejichž otcové se dostali do hospodářských, státních a stranických funkcí právě jen díky svému dělnickému původu. Přitom pro občana reálného socialismu není žádnou tajností, že vysokoškolské vzdělání samo o sobě nijak nezvyšuje společenskou prestiž jedince, zvláště ne v materiální sféře. V průměru je kvalifikovaný dělník placen nesrovnatelně lépe než jeho vysokoškolský vzdělaný současník. V některých dělnických profesích, jak to znám z vlastní zkušenosti, lze dosáhnout odměny, která předčí platy akademiků či vysokoškolských profesorů. Rozdíl tu ovšem je ve vynaložené námaze. Vzdělání není až na výjimky předpokladem ekonomického úspěchu. Kousek záhumenku s rannou paprikou přinese člověku větší výdělek než vědecké dílo. Skutečnými boháči jsou v reálném socialismu schopní zaměstnanci služeb, kteří jsou v přímém styku se zákazníkem, drobní Ostapové Benderové, zmrzlináři, překupníci, vyhlášení fuškaři, soukromí odborníci, kteří vyplňují mezery ve státních službách, a soukromí podnikavci ve všech oborech lidské činnosti, nepolapitelní zákonem. Lékaři, o nichž jde fáma, že shromažďují své soukromé honoráře, jsou proti těmto lidem v nevýhodě, že jim jejich povolání neumožní svých konzumních možností využít. A mezi umělci, o kterých panuje lidová pověst, jak lehko přijdou k penězům, jsou bohatí snad národní umělci, přední herci a angažovaní výtvarníci.

Je také všeobecně známo, že inteligence je nejzranitelnější vrstvou společnosti, že právě ona bývá často obětí čistek a nejrůznějších drobných perzekucí, že ve svém postavení ve státních službách je méně nezávislá než dělníci a rolnictvo, že vzdělání rozleptává spokojené postavení ve státě, nutí člověka svou povahou k riskantní kritice, plodí nespokojenost, oktrojuje člověku zodpovědnost, kterou by jinak mohl odmítnout. Je známa ještě celá řada nevýhod v postavení vzdělance v reálném socialismu.

A přece prosazují desetitisíce rodičů své děti nejvynalézavějšími cestami na vysoké školy, nervózně čekají na zprávy o zkouškách, hledají přímluvy a intervence, jsou ochotny zaplatit tajemným výběrčím úplatků a zříci se celé své identity, jen aby dítě studovalo.

Jistě, jednou z příčin tohoto československého trendu je skutečnost, že vzdělání nic nestojí anebo stojí jen tolik, kolik rodiče rádi obětují. Další příčinou je přirozená společenská napodobivost — když studuje tolik dětí, proč by nemohlo i moje. Potom residua staršího pojetí společenské prestiže. Potom jsou jistě ve hře složité psychologické problémy; dítě na vysoké škole je déle členem rodiny, je závislé, je déle zdrojem radostí i zklamání, atd. Hlavně však rodiče ovládá podvědomé a nepříliš jasné přesvědčení, že vzdělání zajistí jejich dětem účinnější obranu proti tlaku sociální manipulace, ve které se zmítají oni, že jim dá sebevědomí, které jim chybělo, že je nějakým způsobem vyprostí z nepřehlednosti jejich vlastní životní zkušenosti ve střídajících se režimech, převratech, změnách, že jim umožní porozumět procesům, které okolo nich probíhají a kterým oni nerozuměli. Že například pro mladou ženu je vzdělání důležitým faktorem sociální emancipace. Když jsem si dělal tento osobní průzkum a kladl otázky rodičům, které jsem za poslední léta potkal, nikdo mi samozřejmě neodpovídal takovou formulací, ale takto zní přibližně shrnutí odpovědí, které jsem dostal.

Skoro v polovině všech případů je realizace takového rodičovského rozhodnutí v reálném socialismu traumatem jedné etapy rodičovství. Platí sice ústavní zákon, že vzdělání je právem občana, ale mnohaletá praxe dala zapomenout na formulaci zákona a sami rodiče už přijali za svou neformulovanou zásadu, že vzdělání je výsadou, kterou stát přiděluje za zásluhy. Nepozorovaně byl i do této oblasti extrapolován zákon socialistického rozdělování —každý podle svých schopností, každému podle zásluh.

V národě Komenského se lidé smířili s myšlenkou, že vzdělání se přiděluje podle zásluh tak jako poukaz na výběrovou rekreaci, státní byt, státní vyznamenání, stavební povolení na chatu v exkluzivní rekreační oblasti a pod. Pamatuju se ještě ze svého působení na vysoké škole na intervence a průvodní listy k přihláškám, kde rodiče uváděli své zásluhy v odboji, své pracovní úspěchy, vyznamenání a funkce v hlubokém přesvědčení, že se ucházejí o výsadu, která se vlastně přiděluje jim a že schopnosti či talent dítěte je pro přijetí na vysokou školu irelevantní. A když se stane, že dítě není přijato, zkoumají rodiče především vlastní svědomí, váží svoje množství zásluh, vyčítají si, že neudělali všechno, co mohli, že nevyužili možností, které byly, že nezašli za tím či oním vlivným známým, přepadne je závist k těm, kteří v tom umějí chodit lépe, nelitovali námahy a zajistili svým dětem přijetí.

Oficiálně nebylo ovšem pojetí vzdělání jako výsady nikdy vyhlášeno. Byla vyhlášena jen zásada třídního výběru, myšlená tak, že ve smyslu zachování jisté třídní proporcionality bude uchazečům o studium z dělnických a rolnických rodin dávána přednost před jinými. V jistém ohledu je to zásada rozumná, protože vyrovnává handicap, se kterým musí zápasit děti z rodinného prostředí, které přímo nepodněcuje ke studiu. Bohužel stala se i tato zásada kouřovou clonou pro preferenci všech jiných zásluh než zásluh třídního původu. A vím, jak právě dělnické rodiny nejméně spoléhaly na tuto zásadu. Právě v těchto rodinách se šíří nutkání hledat přímluvce, a právě v těchto rodinách kolují fantastické pověsti o kožiších, automobilech a chatách, které byly poskytnuty neznámým osobám jako drobná pozornost za přijetí dítěte na vysokou školu.

V obnoveném pořádku se pak stalo přijetí na vysokou školu otevřeným politickým obchodem. Přijímací komise se staly tržištěm zásluh, intervencí vlivných funkcionářů a kalkulací na znormalizování rodičů se zlou minulostí. Bylo to smutné celonárodní divadlo. Dětí a jejich vzdělání tu bylo otevřené využito k nátlaku na jejich rodiče anebo prostě jako terče politické pomsty na těch, kteří byli v očích režimu viníky krize a překážkou konsolidace. Byly tu napáchány škody na národním charakteru, v širokých vrstvách bylo i tak zdeformováno slabě vyvinuté pojetí práva a celé mladé generaci, která v těchto letech vstupovala na vysoké školy, bylo vštěpeno přesvědčení, že talent, schopnosti a píle jsou při vstupu do dospělosti daleko za politickou loajalitou rodičů, za konexemi, a přející blahosklonností politických funkcionářů. Nicméně celé toto dočasné zajetí rukojmí mělo rozsáhlý politický účinek, byl to podstatný doplněk politického, existenčního a policejního násilí, kterým bylo dosaženo obnovení pořádku. Cizinec neznalý poměrů v temných koutech reálného socialismu asi těžko pochopí, proč se v československých rodinách tolik vypravuje o osudu dětí. Nechápe, proč se přičítá taková důležitost všem těm nepochopitelným posudkům, intervencím, složitým výpočtům bodů, známostem, zkoumáním lidí, kteří hráli v těchto osudech svou roli. Tímto vyprávěním si mnohé rodiny léčí svá traumata z cesty svých dětí za vzděláním.

Prožil jsem též se svými dětmi svá traumata. Byla horší než všechno to, co se týkalo mého osudu. Dosud z nich nejsem vyléčen. A proto se snažím v této kapitole zoufale o všechen možný neosobní pohled na tuto problematiku. Ale i tak nevěřím, že jsem toho pohledu schopen. Znám tucty příběhů rodin stižených tímto typicky československým traumatem. Jedni ho mají za sebou, jiní ho stále ještě prožívají. Vím, že se pod tíhou tohoto traumatu rozpadly rodiny a rozbila se přátelství mezi rodiči přijatých a nepřijatých dětí. Toto speciální politicky motivované trauma postihlo samozřejmě jen menšinu, kterou sociolog může odbýt mávnutím ruky. Od této menšiny se však jako kruhy na vodě šířilo poznání, že mít v reálném socialismu přesvědčení jen trochu odlišné od oficiálně schváleného, a dokonce je veřejně hájit, je škodlivé pro děti, a kdo se míní touto cestou vydat, neměl by vůbec děti mít.

Myslím, že samy děti, které prošly tímto traumatem, vycházejí z něho lépe než rodiče. Mnohé si najdou vlastní a posilující způsob, jak se vyrovnat s nezaviněnou nepřízní státu. Mohou v této situaci nastřádat pozitivní stopy na svém charakteru. Překážky na cestě ke vzdělání jim mnohem výrazněji umožní prozkoumat sebe samé a hledat a třeba i najít jinou a poctivější možnost kevzdělání, než je ta, kterou poskytuje stát. V každém případě si zažijí první vážné zamyšlení nad životem, a tak předběhnou své šťastnější, ale bezproblémové vrstevníky. Jestli je tím vše vyváženo, to je otázka. A těžko posoudit, zda nebyl či byl mezi odmítnutými adepty studia potenciální laureát Nobelovy ceny anebo jiný možný zdroj národní hrdosti. To je však pro pragmatickou politiku příliš subtilní úvaha.

Znám důvěrně příběh dívky, která se už osmkrát zúčastnila výběrového řízení. Pokaždé se zkušební komise shodla na tom, že její schopnosti a znalosti byly nejlepší. Přesto byla osmkrát odmítnuta. V přijímací komisi byly její schopnosti smeteny se stolu a diskutovalo se o hříších jejích rodičů. Tato dívka si protrpěla všechno, co je možné si v takové situaci protrpět. Když šla naposledy k přijímacím zkouškám, její spolužačky z gymnázia právě promovaly, obklopeny kyticemi a šťastnými rodiči. Jednou už dostala vyrozumění podepsané rektorem univerzity, že byla přijata. Prožila tři dny nevěřícného štěstí a pak dostala přípis podepsaný tímtéž rektorem, ve kterém své rozhodnutí odvolává, a to vše bez slova vysvětlení. Měl jsem ten přípis v rukou a nechtělo se mi věřit, že akademický funkcionář, jenž bývá oslovován magnificence, je schopen zrušit ve třech dnech své rozhodnutí, aniž by dal třeba i tajně najevo, že je jen loutkou v rukou mocných tohoto světa. Uplynulo už více jak pět set let od doby, kdy na nepříliš vzdálené univerzitě byl rektorem muž, který odepřel zrušit své slovo i před císařem a raději shořel v Kostnici. Ve zvláštních dobách je schopen i rektor žít bez sebeúcty.

Statistika takových případů samozřejmě neexistuje. Odmítnutí také nikdy není zdůvodněno pravdivě, rozhodnutí přijímací komise se kryje poukazem na nedostatek místa. To proto, že vzetí rukojmí je vlastně tajné, nikdo se k němu nehlásí. A především se neřekne pravda uchazeči. Pravdu ovšem znají členové přijímacích komisí a akademičtí funkcionáři. Ti se netají svým údělem poslušných vykonavatelů příkazů. Jejich svědomí není obtíženo křivdami, protože nemohou nic dělat. Přesto jsem celá léta čekal, že uslyším o případu, kdy k údivu a zděšení všech přítomných akademický funkcionář řekne: tak dost, tento chlapec je natolik talentovaný, že bude přijat. Nebude tu studovat jeho otec, ale on, a já chci mít na své fakultě schopné studenty. A navíc si myslím, že tento druh pomsty na dětech je nedůstojný socialismu i vysokých škol. Je to v mé pravomoci, a proto ho přijímám. V případě, že na mě bude činěn nátlak, abych své rozhodnutí změnil, budu se muset vzdát své funkce. Čekal jsem na takovou hrdinskou zkazku celých šest let, nikdy se mi však nedonesla k uším. Je to až neuvěřitelné! Nenašel se nikdo, kdo by poslechl hlasu rozumu. Možná by se mu ani nic nestalo.

A tak se v důsledku korupce, intervencí, protekcionářství, rodičovských zásluh a politické pomsty devalvuje na samém začátku smysl vysokoškolského studia. Úroveň vysokých škol se přizpůsobuje schopnostem privilegovaných a postupně zanikají na vysokých školách stopy tvořivé intelektuální práce. Diskuse jako metoda studia byla vymýcena. Vědecké spory byly zapomenuty, živoří jen v těch nejodtažitějších disciplínách. Nová generace studentů, majitelů výsad studovat, čeká až skončí léta bezduché formálnosti studia, učí se ke zkouškám a poslušné chodí na schůze svazu mládeže. Profesoři přednášejí a studenti si zapisují. Produkuje se nová generace němé inteligence reálného socialismu.

XIV.

Státní lež

Nedělám si iluze o pravdě. Mlčím, když jsem poučován o tom, že pravda je subjektivní a objektivní, anebo že je dokonce třídní a že je třeba rozeznávat, komu slouží. Nikdy jsem nevěřil v jakoukoliv spásnou metodu, která neomylně vede k pochopení pravdy. Nevěřím, že je vůbec v silách člověka poskládat si ve vědomí pravdivý obraz světa. Každý dotyk se světem je člověku komplikován nápovědami, které přicházejí ze zprostředkovaného poznání z vlastní zkušenosti a z místa pozorovatele, jak by řekl relativista. Vždy jsem byl trochu v rozpacích, když jsem studentům přednášel gnoseologii. I dnes mi připadá trochu zvrácené, když člověk hned při snídani zkonzumuje v novinách několik evidentních lží a potom se profesionálně zabývá subtilitami solipsismu. Mí bývalí kolegové ovšem dodnes kritizují agnostiky a verifikují pravdu praxí, večer si pak sednou k televizi a poslechnou si lež jako věž. Filozofie nikomu neuškodí, ale je mnohem užitečnější pokládat v dnešním světě polaritu pravdy a lži za problém politický a mravní.

Svět, ve kterém žijeme, je stále méně srozumitelný, přestože máme o něm stále více zpráv. Obyvatel planety usedá před televizní obrazovku a před ním defilují tváře národních vůdců. Všichni se obratně vyhýbají pravdě a někteří prostě neobratně lžou. V tom si nezadají jak volení prezidenti, tak diktátoři. Dokonce se tvrdí, že politika je dnes uměním neříkat pravdu, nebo ještě lépe neříkat vůbec nic. Nebo bezostyšně lhát ve jménu dobré věci. Nezdá se, že by se národní vůdcové při této činnosti styděli, spíše si myslí, jak jsou chytří, anebo prostě dělají to, co jim poradily jejich štáby. Toto umění se natolik vžilo, že i voliči nevolí své představitele podle toho, jak jsou pravdomluvní, ale jak jsou chytří, jak se dovedou vykroutit. Nezvolili by za zástupce člověka, který by jim vynadal do hlupáků a omezenců, přesto, že právě to si o nich myslí. Nezvolení představitelé lžou lidu proto, že jsou na něm nezávislí a pak proto, že lež v politice vypadá vždy trochu lépe než pravda.

V ideologicky rozčtvrceném světě je pravdy stále méně. Zideologizovaná skutečnost je posunuta od pravdy směrem ke lži. Na všech stranách a ve všech ideologiích. A tak naděje na pravdu jsou malé. Přesto, že lež se kupí na všech stranách, je naším problémem lež naše, státní lež reálného socialismu. Není nová a v Československu není totožná s obnovováním pořádku. Byla tu vždy, jen stupeň její nehoráznosti se měnil. Zvykl jsem si na ni tak, jak si na ni zvykli všichni občané. Je součástí veřejného života a neproniká do oblasti mravního hodnocení.

První úder takové státní lži jsem zažil ještě jako student. V roce 1953 jsem byl na desetitisícové manifestaci na sportovním stadionu. Projev měl tajemník krajského výboru strany. Mluvil o tom, že si skvěle vedeme jak v plnění pětiletého plánu, tak ve všem ostatním. Tleskal jsem s ostatními a křičel jsem hurá. Pak přešel řečník k aktuální otázce, vysmál se lidem, kteří uvěřiliimperialistické propagandě o měnové reformě a vykoupili ve všech obchodech staré haraburdí. Na závěr prohlásil, že měnová reforma nebude, protože československá koruna je pevná. Zase jsem s ostatními tleskal a křičel hurá. Druhý den na to vypukla měnová reforma, dělníci stávkovali a lidé láteřili na náměstí. Kdo měl peníze, přišel o ně. Pátral jsem v novinách po zprávě, že se krajský tajemník strany zastřelil. Nezastřelil se, brzy postoupil do vyšší funkce. Mně pak vysvětlili, že sama povaha měnové reformy takovou lež vyžaduje.

Když vypukla kubánská krize, bral jsem už prohlášení, že Sovětský svaz žádné rakety na Kubě nemá, s rezervou, přesto, že byly potvrzeny prohlášeními nejvyšších představitelů. Však se také ukázalo, že potom ty neexistující rakety odvezli zpět.

V šedesátých letech se objevovaly velké státní lži stále řidčeji. Československo se pomalu propracovávalo ke skoro normálnímu rozložení pravdy a lži ve státních informacích. Byly sice stále vyhlašovány dlouhodobé lži, jako že například bude od roku 1970 vyřešen bytový problém. Byl tehdy také vyhlášen základní ekonomický zákon socialismu, ve kterém se pravilo, že životní úroveň se neustále zvyšuje cestou zvyšování platů a snižování cen. Dodnes tento zákon nikdo neodvolal. Ale ubývalo nehorázných lží a zamlčování. Když byla velká povodeň na Dunaji, která smetla doslova několik vesnic, netvrdilo se, že žádná povodeň nebyla. Když nebyl splněn plán růstu výroby, řeklo se to. Prostředky masové komunikace se pomalu samy ujaly pravdy a o pravdivost některých jevů se dokonce vedly veřejné spory, co je ten nejlepší způsob, jak k ní dojít. V šedesátém osmém roce si dokonce člověk mohl vybrat z několika interpretací společenských jevů, což nebylo příliš pohodlné, ale jistě lepší.

Obnovování pořádku dostalo do vínku dvě velké lži: že v Československu byla kontrarevoluce a že umístění sovětských vojsk je dočasné. Na těchto prvotních lžích musely nutně začít navazovat další. Jedna lež plodí druhou a ta zase další. Kulhavý vůdce Goebbels neměl pravdu, opakováním se ještě žádná lež nestala pravdou. Neznám v mé zemi nikoho, kdo by tyto lži považoval za pravdu. Ti, kteří opakované lži uvěřili, se mi zřejmě vyhýbají.

Obnovený pořádek vytváří lživý obraz skutečnosti především proto, že totálně zideologizoval téměř každou výpověď o skutečnosti. Podle jednoduchého ideologického vzorce je všechno domácí, socialistické, dobré, v Sovětském svazu nejlepší a jinde je všechno zlé, v Americe nejhorší, podle okamžité potřeby. Tento vzorec dává samozřejmě dost možností, lze ho použít jako hrubého kopyta a lze ho používat i rafinovaně. Vždy je to ovšem vzorec, který zkresluje skutečnost k nepravdě. Občan reálného socialismu je na tento vzorec ovšem zvyklý a bere všechno s rezervou. Pokud má vlastní zkušenost, drží se především jí.

Propagandisté obnoveného pořádku pořádají doslova závody ve vychvalování existujícího řádu bez míry a vkusu. Často si myslím, že střízlivějším politikům to musí jít na nervy, protože všeobecná nekritičnost podrývá ekonomické myšlení a ztěžuje jim situaci, když musí přijmout nějaké nepopulární opatření. Ale džin lži, jednou vypuštěný z láhve, se těžko zvládá. Plodí denně absurdity a vytváří nad skutečností růžovou clonu, která má schopnost znemožnit dokonce i každý pokus o racionální řízení státu. Pokud je propaganda zaměřena jen na oklamání občanů, není to tak zlé, občané jí i tak nevěří. Nebezpečné pro stát je, když se do zajetí vlastní propagandy dostanou političtí představitelé, jak tornu bylo například u Stalina. Zdá se však, že v Československu takové nebezpečí nehrozí. Kdyby například věřili představitelé státu, že je s plnou váhou podporuje 99,0 %obyvatelstva, jak se to ukázalo ve volbách, mohli by rozpustit tajnou policii, zrušit kádrová oddělení a dovolit básníkům, aby psali, co je napadne.

Státní lež vytváří ovšem i oporu pro lži menší, lži všedního života, které se nedostanou do novin. Pod vlivem propagandy úspěšnosti se například hromadně lže v hospodářském životě. Každý hospodářský vedoucí, každý ředitel ví, že jeho nadřízení nechtějí slyšet špatné zprávy. Proto se hromadně zkreslují hospodářské údaje. Splnění plánu se hlásí v prosinci a plán se plní pak ještě v novém roce. Vyhlašují se závazky s vědomím, že je i tak nikdo neplní, hlásí se nejrůznější vyfabrikované údaje o socialistickém soutěžení, které je v podstatě jen Potěmkinovou vesnicí. Zatajují se zásoby, spekuluje se ve finanční oblasti. Všechny bilance jsou jen přibližné. A tak z roku na rok narůstají disproporce, které najednou vedou k nepříjemným překvapením. A přesto jsou povyšováni ve funkcích ne ti lidé, kteří projeví střízlivost a smysl pro pravdu, ale výrobci úspěchů, byť byly jen na papíře. A informační prostředky rozsévají stále toto opium úspěchů a domácí velkoleposti ke škodě racionálního hospodaření. Jsou propagandisté, kteří jsou s to vyložit jako pozitivní jev i téměř stoprocentní zvýšení cen benzínu. Zakalkulují do výpočtu zrušení daně z motorových vozidel a vyjde jim, že ušetří ten, kdo nechá auto stát a chodí pěšky.

Všudypřítomná státní lež má zhoubný vliv na obecnou morálku. Stanovuje normu lži, která se netrestá, naopak odměňuje. Občan, zvyklý na toto hledisko, má smířlivý poměr ke lži v mimoprivátní sféře. Učili ho lhát konec konců už ve škole, skrývat své přesvědčení, naučil se lhát na pracovišti, protože se přesvědčil, že se to vyplácí. Lže proto v dotaznících, ve styku s úřady, u soudu, lže svým nadřízeným, prostě lže všude, kde se dá. Mravně se ho lež vůči státu nedotýká, je to lež v sebeobraně, je si vědom toho, že stát ho také podvádí. Obecně jsou oceňováni mnohem více šikovní podvodníci a lháři, kterým se podaří provést státu nějaký kousek než poctivci, kteří dřou pro stát, který si to nezaslouží. Mezi dělníky jsem znal jen jednoho poctivce příkladného typu. Ten vlezl třeba do výkopu, aby zachránil pro stát třeba dlaždici nebo cihlu. Ostatní se dívali a ťukali si do čela. Přesto státní lež vyrábí denně nepřehledné množství hrdinů práce, kteří ve skutečnosti vypadají docela jinak. Znal jsem vedoucího brigády socialistické práce, který téměř vůbec nepracoval, chodil po schůzích, konferencích, redakcích a prodával svou slávu. Znal jsem významné ředitele, kteří používali svých zaměstnanců pro soukromé práce. Šoféroval jsem služební cesty, které vedly na chalupy nebo k příbuzným. Potkal jsem úplné přeborníky lži, kteří dokázali nepracovat a vydělávat více než druzí. Znal jsem člověka, který telefonicky obratně rozséval stopy své činnosti, popisoval živě své úsilí, zatímco klábosil doma se ženou a sem tam jen odskočil k telefonu.

Občan tak jako stát považuje lež za prospěšnou taktiku. Zvláště v politické sféře, kde je přesně stanoveno, co je prospěšné. Na přímé otázky ke svému politickému profilu lže ve smyslu této prospěšnosti. Je cele oddán socialistickému zřízení a komunistické straně, miluje Sovětský svaz, je vyrovnaný s náboženskou otázkou, zúčastňuje se schůzí a manifestací, nemá vůbec žádné pochybnosti. Tento typ je vyňat z mravního hodnocení. Tentýž občan s hrůzou a nevýslovným smutkem civí doma na dítě, které ho poprvé obelhalo, s odporem se odvrací od přítele, který mu zalhal nebo něco zatajil. To všechno je něco jiného. Život vně přesně vymezeného soukromí má jiné mravní zákony, nikoho nenapadne směšovat mravní kritéria vnějšího a vnitřního okruhu. Ve vnějším okruhu panuje lež a přetvářka, uvnitř privátní sféry musí člověk dbát na mravní obranu.

Neustálé státní utajování je v reálném socialismu jinou podobou státní lži. Je to atribut našeho typu společenství, a proto o něm ani většinou neuvažujeme. Polovina příčin tohoto utajování je naprosto iracionální. Počátek toho všeho je možné vysvětlit. Socialismus existoval v Sovětském svazu dlouhá léta ve stavu ohrožení. Byla to společnost v obklíčení. Není tedy divu, že se chovala jako vojenský tábor obklíčený pozicemi nepřátel. O tom bylo sneseno dost pozorování. Vojenské a politické myšlení se téměř ztotožnilo. V takovém obklíčeném táboře je utajování slabostí, záměrů, plánů, celé vnitřní organizace a jejích funkcí pochopitelnou přirozeností. Z toho všeho se vytvořily petrifikované formy národního života a přetrvaly i v době, kdy základní ohrožení pominulo. Navíc se utajování stalo součástí politického systému, zpohodlnilo vládnutí, vytvořilo privilegovanou vrstvu nositelů politických tajemství, udrželo lid v pokojné nevědomosti, vytvořilo dvě skutečnosti, jednu zjevnou a druhou utajenou; vláda pak přejímala před veřejností zodpovědnost jen za zjevnou skutečnost. Jen v krizích vycházela utajená skutečnost najevo.

Pro tuto utajenost nebyly stanoveny zásady ani teoretická základna, s výjimkou vágních hesel o bdělosti a ostražitosti. Utajování se však jako jedna forma státní lži stalo pevnou součástí znakové soustavy pořádku vreálném socialismu. I dnes se dá měřit na stupnici utajování ortodoxnost reálného socialismu v jednotlivých socialistických zemích.

Spolu s vnějšími jinými znaky reálného socialismu bylo koncem šedesátých let rozvikláno i utajování. Byly vydávány zprávy o politické aktivitě státních a stranických orgánů, včetně toho nejužšího — předsednictva. Přes rozhovory, reportáže, soutěžení o popularitu a také přes indiskrece byla převedena značná část utajované skutečnosti mezi skutečnost zjevnou. Politika státu se stala do jisté míry transparentní. Ještě dnes uvádějí někteří lidé při vzpomínkách na rok 1968 zrušení utajování jako nejvýraznější jev té doby. Vždyť byl také sledován s nevraživostí.

Když byl obnovován pořádek, vrátil se stát ke lži i k utajování. Do utajované skutečnosti se ponořily i ty jevy, které dokonce i v padesátých letech trochu vyčnívaly na povrch. Devět desetin státního ledovce se ponořilo pod hladinu. Občan se v obnoveném pořádku nedoví kromě té nejhrubší mluvy procent takřka nic o obraně státu, o zahraničním obchodě, o mezinárodních smlouvách apůjčkách, o cenách dodávek, o devizovém hospodářství, o struktuře státních dotací, o výrobních cenách zboží, neřkuli o dodávkách zbraní do zahraničí.

V obnoveném pořádku nabylo utajování podob až zcela absurdních. Nejen že se utajuje plánováni zvýšení cen, což vyvolává pravidelné nákupní paniky, nejenže se utajuje zločinnost, což opět vede k šíření fantastických zkazek, krvavějších než zprávy bulvárních večerníků, utajují se však i věci naprosto podružné, naprosto bez významu pro základní strukturu obnoveného pořádku. Utajují se honoráře umělců a populárních zpěváků, prémie profesionálních a poloprofesionálních sportovců, což vede zbytečně k výbuchům sociální závisti. Utajuje se soukromý život prominence všeho druhu, což vede opět k šíření vděčných klepů. Utajuje se výstavba zdravotnických, rekreačních a tzv. účelových zařízení pro privilegovaný státní a stranický aparát, což opět vede k dohadům, kolik to stálo. Utajená zůstává aktivita všech složek bezpečnosti, tedy i ta aktivita, která je veřejnosti naprosto prospěšná. Pokud je to možné, utajují se neštěstí a požáry. Důsledně se utajují všechny politické aféry. Politický život probíhá v utajeném příšeří a v stejném příšeří žijí i jeho představitelé. V tom není třeba hledat skromnost, ale především znemožnění jakéhokoliv soutěžení ve veřejnosti. Každá soutěž o politickou popularitu je předem podezřelá, protože navozuje myšlenku volby podle měřítek veřejnosti. Politická volba v reálném socialismu je však vždy jen výsledkem nejinternějších úvah a celé řady taktických kalkulací.

Neoficiální, lidská, soukromá, rodinná podoba představitelů obnoveného pořádku je předmětem utajení. Proto také všichni, kromě těch hlavních, se ztrácejí v příšeří, devadesát procent obyvatelstva je nezná jménem a většinou se o ně ani nezajímá. O mnohých se ani vůbec neví, zda jsou ženatí, jestli mají děti, jestli jimi hýbe kromě politiky i nějaká lidská složka jejich bytosti.

Toto příšeří v politickém vedení způsobuje, že jeho členové jsou naprosto bezbranní při intrikách a vnitřních mocenských zápasech. Jsou si všichni vědomi toho, že jejich případné odstranění přivítá lid jako další moudré opatření strany. Je přesně stanoven rámec, ve kterém mohou na veřejnosti vystupovat, na tribunách, recepcích, besedách, v závodech, na polích, na sportovních utkáních, v divadle a při podobných příležitostech. Jiné situace státních činitelů se utajují.

Státní lež a státní utajování vytvářejí zvláštní poznatelnou atmosféru obnoveného pořádku. Jsou to věci, které lidu příliš nevadí, protože nezasahují do vnitřního okruhu jeho soukromého života. Za léta existence těchto atributů reálného socialismu se všichni naučili dojít nějakým způsobem k přibližné pravdě a proniknout příkrovem utajení, když je to potřebné. Vedle oficiální informační sítě existuje rozsáhlé lidové zpravodajství, z kterého je možné po rozumném vytřídění získat pravdě velmi podobný obraz skutečnosti. Do tohoto zpravodajství pronikají nejutajenější novinky, praktické informace z konzumní oblasti, předzvěsti různých úředních opatření, klepy a utajované skandály. Někdy se tu ovšem setkáme se zprávami, které jsou spíše jen přáním, a také s apokalypsami, které jsou ve folkloru tolik oblíbené. Největším zadostiučiněním tohoto zpravodajství bývá samozřejmě oficiální zpráva, která potvrzuje to, co už všichni věděli. Lidovým zpravodajům září oči, jsou hrdiny dne: vidíte, říkal jsem vám to, a vy jste nechtěli věřit. Pokračováním této hry je zvědavost na propagandistický obal, ve které bude dávno známá informace zabalena. Lidé pak nekupují noviny proto, aby se něco dozvěděli, ale aby se popásli na rozpacích, do kterých zabalí oficiální propaganda nepříjemnou zprávu. Uteče například známý sportovec, oficiální idol. Všichni to už vědí, znají všechny podrobnosti, ale jako na lahůdku čekají na trapnosti, do kterých zprávu zahalí oficiální tisk.

Zvenčí je možná dost těžké porozumět tomuto zvláštnímu návyku na oficiální lež a utajování. Když vypukla aféra Watergate, čekal jsem u některých západních komentátorů podivení, že socialistické státy nevyužívají lépe a vehementněji této aféry v propagandě proti americkému způsobu života. Domnívali se, že Sovětský svaz nemá zájem na abdikaci Nixona, vyzkoušeného partnera v strategii sovětské politiky. Možná je to také pravda, ale ještě pravdivější je jiné vysvětlení. Antiimperialistická propaganda nemohla dost dobře aféru rozmazávat, protože v prostředí navyklém na státní lež a utajení je prostě nesrozumitelná. Nixon nařídil, aby byly odposlouchány porady opozice. No a?, ptá se náš občan. Pak to popřel a pak to vyšlo najevo. Nixon si zalhal. No a?, ptá se navyklý na svou denní dávku státní lži. Rozhořčení americké puritánské mravnosti ho nechává naprosto chladným. Protože vůbec neztotožňuje politickou lež se lží jako takovou, která by měla budit mravní rozhořčení, přistoupí spíše na myšlenku, že americká společnost je skutečně podivná, když prezident není schopen bouchnout do stolu a zakázat řeči o tom, jestli lhal nebo nelhal. Jsem navíc přesvědčen, že v podobném duchu si aféru interpretuje i přesvědčený stoupenec reálného socialismu. Potvrdí mu jeho přesvědčení o slabosti systému, ve kterém může taková lapálie otřást státní mocí. Proto zůstala aféra Watergate propagandisticky nevyužita.

Na dnešním stupni civilizačního rozvoje a při vší manipulaci, o které mluví, je pravděpodobně nemožné, aby se v politice operovalo křišťálovými pravdami a hrálo s otevřenými kartami. Nezazlívám proto velmi obnovenému pořádku, že se uchyluje ke lži, aby zakryl nepříjemnou pravdu a že utajuje nepříjemné skutečnosti. To už tu všechno bylo. Strašné je, že v posledních letech se to děje tak bezostyšně, diletantsky a trapně, že se tím režim přiznává k naprostému pohrdání lidem a jeho vrozenou soudností. Jako by se zapomnělo na to, že lid Československa má paměť, že je gramotný už od husitských dob, že žije ve středu Evropy, kde se protínají siločáry informací na všech kmitočtech a že má oči k vidění a uši k slyšení. Často mi připadá, že se prostě z jedné lži odvíjí druhá, jako představy v poetice surrealistů. Jak jsem už pravil, velkou škodu to nezpůsobuje, ale když si dennodenně lidé uvědomují, že je výrobci lží považují za hlupáky, roste v nich pocit urážky a ponížení.

XV.

Korupce

Vždy, když zasednu ke psaní těchto úvah o reálném socialismu, musím se bránit přívalům vzpomínání, abych jím nezavalil knihu o přítomnosti. Zkoumám své vzpomínky a ptám se sám sebe, zda některé jevy zašlé doby nejsou příliš poznamenány mým mládím a naivitou. Co to bylo, že se tisíce mladých lidí dřely téměř zadarmo na velkých stavbách socialismu? A pokud si pamatuju, stěžovaly si jenom na nedostatek vody k umytí. Byl jsem to já, kdo dostával 850 Kčs jako svůj první plat středoškolského profesora? Pokud se pamatuju, nepřikládal jsem této skutečnosti téměř žádný význam, večeřel jsem housky s marmeládou a jezdil jsem na blízké vesnice, abych za dvacet pět korun přednášel lidem v hospodách o Karlu Čapkovi nebo Jaroslavu Haškovi. Tito lidé pak v diskusi na mně chtěli, abych jim vymohl na okrese povolení k postřílení kavek na polích a podobné věci. Nechtěli věřit, že se zajímám jen o Karla Čapka. Dnes mi můj mladý kolega, dělník jako já, říkal, že dva tisíce korun jsou dobrým platem pro člověka, který vůbec nic nedělá, že za tři tisíce se vyplatí už trochu pracovat a že skutečný zájem o práci vzbuzují až čtyři tisíce korun měsíčně. Můj mladý kolega je přesně tak starý jako jsem byl já, když jsem nastoupil na místo středoškolského profesora. A major státní bezpečnosti se mě ptá: Kolik si vyděláte jako bagrista? A kolik si vydělá vaše žena? Tak mi řekněte, člověče, co vlastně chcete, vždyť s tím se dá slušně žít? Tak praví strážce pořádku v reálném socialismu, o kterém čteme v novinách, že je uskutečněním dávného snu všeho lidstva o spravedlivém a vpravdě humanistickém řádu.

Pravdou asi je, že nad počátky reálného socialismu se ještě vznášely poslední zbytky omamných utopií, které odsouvaly peníze v potřebách člověka až na druhé místo, za hodnoty smysluplné práce pro společnost, radosti kolektivního života, obětavost, lidskou vzájemnost, ryzost citu apod. Drobná korupce byla potírána jako zhoubná choroba v těle nové společnosti. V holičských oficínách jsem četl nápisy — prosíme, nedávejte nám spropitné, urážíte nás tím. Nedával jsem holiči spropitné, abych ho proboha neurazil. Když našemu prvnímu dítěti vyoperovali v nemocnici mandle, neměli jsme se ženou odvahu dát lékaři už zakoupenou láhev francouzského koňaku, protože jsme se báli, že by se urazil. Když mé ženě přinesl do školy syn řezníka dvě kila krásných vepřových kotlet, byla bez sebe zděšením.

To vše však bylo dávno. Reálný socialismus se rychle zbavil zbytku utopických vizí, ve kterých zlato šířilo okolo sebe ohavný zápach a v Morově „Utopii“ z něj dělali jen okovy otrokům. Ono nutné zlo, peníze, jejichž význam připouštěli komunističtí teoretikové v přechodném stádiu jen velmi neradi, přestaly v reálném socialismu velmi brzy zapáchat. Po krátkém období po měnové reformě, kdy si byli všichni rovni v chudobě, se peníze opět staly měřítkem sociálního úspěchu a později výrazem stále stoupající životní úrovně, cíle, na který se v reálném socialismu scvrkly téměř všechny staré socialistické ideály. V souladu se zaměřením reálného socialismu se peníze přesunuly opět na výsluní a přestalo potom také velmi záležet na tom, odkud pocházejí. Z práce či z jiných rozmanitých zdrojů. Byla zapomenuta mnohá předsevzetí, z oficiální propagandy zmizelo tepání drobné korupce a stát dal vlastně tichý souhlas k tomu, aby si každý pomáhal k vyšší životní úrovni, jak může.

Téměř nepozorovaně se stala drobná korupce součástí života v reálném socialismu. Vzkvétala již v šedesátých letech a v obnoveném pořádku, který zničil všechny možnosti veřejného protestu, se pociťuje jako něco zcela normálního. Zmizely zábrany a přestalo být hanbou přijímat pozornosti a úplatky. Chce-li dnes občan dosáhnout něčeho, co není naprosto samozřejmé, jako třeba koupě chleba nebo vytrhnutí zubu na pohotovostní ambulanci, zakalkuluje do svého počítání některé z podrobně rozpracovaných metod korupce. Od hrubého vražení zmuchlané stovky do kapsičky montérek až po rafinované kombinace úsluh všeho druhu. Zpropitné není urážkou, ale projevem slušného vychování. Je součástí všech poskytovaných služeb ve státním sektoru a stát s ním dokonce počítá, když určuje platy zaměstnanců služeb — stanovuje je nízce s vědomím, že na skutečné peníze si všichni přijdou až při tuzérech. Kdyby tomu tak nebylo, třetí sektor národního hospodářství by se vylidnil. A tak občané hradí vlastně značnou část mzdy číšníků, servírek, kadeřnic a holičů, opravářů všeho druhu, lázeňského personálu, lékařů a zdravotních sester, taxikářů, obsluhy benzinových čerpadel a obrovského množství jiných zaměstnání. Nejsem si docela jist, je-li možné stanovit spolehlivé mravní měřítko pro odsouzení tohoto všeobecného braní zpropitného. Vžilo se přesvědčení, že zaměstnanci služeb jsou z polovice placeni státem a z polovice příjemci těchto služeb a že je to v jistém smyslu spravedlivé řešení. Stát platí třeba instalatéra domovní správy za to, že vůbec přijde a mrkne se na pokažený vodovod. Občan pak zaplatí za ochotu, rychlost, důkladnost a případnou kvalitu opravy. Dámy zaplatí účet u kadeřnice, což je jen jakýsi anonymní akt povinné platby, kterou zhltne stát, výška spropitného pak určuje skutečnou dovednost, zručnost nebo i věhlas. Za opravu autazaplatíme značnou sumu do oficiální kasy, ale za ochotu udělat ji dříve, než za měsíc musíme zaplatit soukromě. Když si pozveme zedníka, aby vyhnal přes víkend zdi rodinného domu, zaplatíme mu dvakrát tolik za hodinu práce, než mu platí státní firma. Děláme to s vědomím, že pro nás pracuje třikrát efektivněji než pro stát.

Zdráhám se nazvat tento rozšířený typ přeplácení služeb korupcí, i když odporuje socialistickému pojetí služeb a vytváří nezjistitelné množství nezdaněných příjmů. Vcelku jde o nelegální kombinaci soukromého a státního sektoru ve službách, která se vytvořila praxí a slušně se osvědčuje. Přeplácením je možné dosáhnout, aby těžkopádné a neefektivní státní služby zafungovaly jak naolejovaný strojek. Ten, kdo má peníze na zaplacení soukromé iniciativy, dosáhne ve třetím sektoru národního hospodářství téměř všeho — rychlé obsluhy v restauracích, navíc kořeněné úsměvem a ochotou, hotelového pokoje v přecpaném městě, oprav všeho druhu, počínaje výměnou motoru v autodílně a záplatou na džínsy konče. Člověk může začít stavět dům a zaplatit si sháněče materiálu, dodavatele všeho druhu, přepravce, zedníky apokrývače, elektrikáře a instalatéry, a dokonce i kolaudátory. Všichni kombinují zaměstnání u státu se soukromou iniciativou. Společnost dávno uznala existenci polosoukromého sektoru v národním hospodářství, byly stanoveny tarify, dodací lhůty, hodinové a úkolové mzdy, na rozdíl od státních pohyblivé, respektující například utajenou inflaci; všechno jak má být. Jen stát se tváří jako by nic takového nebylo a přisvojuje si zásluhy za zvyšující se životní úroveň, na níž má značný podíl tento soukromý sektor. Zavedení ekonomové a státní sociologové si nevšímají do očí bijících faktů, že došlo k výrazným změnám v sociálním postavení celých skupin obyvatelstva. Že například velká sociální skupina, která pracuje v odvětvích národního hospodářství s možností soukromé iniciativy, předběhla ve výšce příjmů už dávno všechny ty sociální skupiny, které ve statistikách figurují jen sumou na výplatní pásce. Věhlasná kadeřnice, hotelový vrátný, řezník, hlavní číšník, krejčí, šikovný automechanik či pilný zedník má vyšší příjmy než ředitel nějaké pobočky státní banky. Sociologové to nevědí, ale společnost to ví.

Dávno je pryč doba raného socialismu, kdy jsem se bál dát holiči korunu, abych ho neurazil. Za léta, která uplynula, přispěl každý z nás značnými sumami do polosoukromého sektoru národního hospodářství a nikdo z nás neví, zda podporuje korupci nebo se prostě podřizuje objektivní ekonomické zákonitosti. Dlouhou dobu jsem byl v této oblasti pouze plátcem. Pamatuji se ovšem zřetelně na zvláštní pocit vnitřní satisfakce, když jsem už jako šofér převezl státním autem tu televizor, tu lavičku do zahrady či postel do bytu a blahosklonně poděkoval za bankovku ponechanou na sedadle.

Vedle toho nejrozšířenějšího přeplácení, které váhám označit za korupci, existuje mravně mnohem pokleslejší a zřetelnější korupce. Symbolizuje natažená ruka lidí, kteří se řízením osudu dostali na místa, v nichž jejich blahovůle rozhoduje o závažných žádostech občanů. Všichni víme o této orientální chorobě, která infikovala rozsáhlé oblasti života v reálném socialismu. Stát dokonce čas od času nějaké druhořadé korupčníky exemplárně potrestá. Aféra se dostane do novin, vynechá se pouze skutečnost, že úplatkář byl zasloužilý člen strany, neboť na místa, kde se rozhoduje o žádostech či jiných závažných potřebách občanů, se dostávají téměř výlučně jen členové strany. Takové aféry propukají pravidelně v bytových družstvech, ve vedení státních a družstevních podniků, ale i ve školství, v kultuře, ve sportu, prostě všude. Náklonnost ke korupci provokuje ovšem permanentní stav nedostatku v reálném socialismu, nedostatku všeho druhu - nedostatku bytů, nedostatku aut určitého typu, nedostatku deviz, nedostatku míst na výběrových školách apod. Ovšem základním nedostatkem, který je hlavní příčinou rozšíření korupce, je neexistence veřejného mínění, nepřítomnost nezávislého tisku a právní ochrany před mocnými korupčníky.

Mnohokrát jsem slyšel mezi lidmi vyprávět celé legendy o korupcích všeho druhu, se všemi jmény, přesnýmpopisem událostí atd. Když jsem se těch lidí ptal, proč s tím něco neudělají, když všechno tak přesně vědí, mávli jen rukou. Je lepší nechytat se s mocnými do křížku. Byla u mne na návštěvě žena, která dala vysoký úplatek v bytovém družstvu za byt pro dceru a byt nedostala. Naříkala a proklínala, ale když jsem jí poradil, aby celou věc oznámila, zhrozila se. Příjemcem úplatku byla žena vysokého funkcionáře státu. Slyšel jsem podrobné vyprávění o tetě vysokého funkcionáře strany, která kdesi na vesnici vybírá úplatky pro svého synovce za přímluvy při přijímání na vysoké školy. Dodnes tomuto sugestivnímu vyprávění nevěřím. Být však reportérem nezávislého tisku, jel bych se na tu tetu podívat. Znám muže, který si nedovede odepřít řídit auto v kombinaci s alkoholem. Má proto na palubní skříňce připraveno pět set korun. Čtyřikrát byl zastaven hlídkou SNB a vždy to těch pět set korun spravilo. Říkal jsem mu, že po páté se to už nepodaří. Kupujete si auto a repasér vám tvrdí, že tu vaši barvu už nemají. Dáte mu pět set a v poledne si můžete přijít. Tak zvaný los, jak se říká mezi lidempětisetkorunové bankovce, otevírá dveře, vyjasní čela zachmuřených úředníků, vedoucích prodejen s nábytkem a jiných důležitých lidí. Stát s tím nic nedělá, protože příjemci úplatků patří velmi často k oporám státu a úplatkářské aféry vrhají špatné světlo na tajný život těchto opor. Utajováním se ovšem tato korupce nestává méně odpornou. Pod křídly reálného socialismu se krčí nová praxe bezpracných zisků, proti kterým vytáhl socialismus před sto lety do boje. A když tak o tom uvažuju, zdá se mi být renta z uloženého kapitálu mravnější než bezpracný zisk z úředního postavení.

V obnoveném pořádku se stal zřetelným třetí stupeň korupce — korupce politické. Je to korupce neméně hanebná, i když ji jako korupci nevnímáme, protože je organickou součástí státního řádu. Nemá tradiční podobu. V reálném socialismu si není možné koupit poslance, zaplatit přízeň v novinách, či horentní sumou zabezpečit státní dodávky. Tento typ korupce zůstává vyhrazen pro parlamentní demokracie tradičního typu. opozičního poslance si nemůžeme koupit, protože neexistuje a se státem nelze obchodovat, protože mu i tak všechno patří a my mu nemáme co nabídnout, kromě svých služeb.

Jako jediný monopolní dodavatel výsad, blahobytu, peněz, výjezdních doložek do kapitalistických států, vysokoškolského studia, nejrůznějšího druhu povolení apod. je stát schopen koupit si nejen jednotlivce, ale celé společenské vrstvy. A také to bezostyšně dělá. Jako protihodnotu nechce nic jiného než politickou loajalitu, poslušnost a nahlas projevený souhlas.

V reálném socialismu tomu tak bylo celkem vždy. Jenže se s tím nechodilo na buben. Na začátku se vpropagandě, a zvláště v umění socialistického realismu vyzvedala nad všecko jiné morálka neplacené obětavosti. Hrdinové práce, obětaví funkcionáři, organizátoři výroby, byli traktováni jako lidé věnující všechnu svou práci rozvoji společnosti bez toho, že by se ohlíželi na to, jak je společnost odmění. Psalo se hodné o údernících, novátorech, vynikajících pracovnících jednotných zemědělských družstev, ale stydlivě se přitom zamlčovalo, kolik taková sláva hrdinů práce vynáší. V té době byla morální zainteresovanost mnohem více ceněna než zainteresovanost hmotná. Tohle čínské období však netrvalo dlouho. Už koncem padesátých let byla motivace socialistické angažovanosti vydatně podporována nejrůznějšími výsadami a odměnami. Literatuře se ovšem i potom mnohem více líbil hrdina, který při své práci pro socialismu nehledí na to, co z toho kápne. Obyčejně to byl hrdina, který běhal do noci po schůzích, neměl čas na ženu ani na děti, dostával se proto do schematických soukromých krizí. Žena mu obyčejné vyčítala, že se honí, že nemyslí na ni a co z toho má, že sousedi si už koupili auto a staví si domek a že jemu se dostane za celé to honění ještě nevděku apod. Ne že by v dobách raného socialismu takoví lidé nebyli, znal jsem jich dost. Dostávalo se jim skutečně nevděku. Základnímu kádru státního a stranického aparátu připadali tito lidé vždy trochu podezřelí. Brzy jsem začal slýchat argumentaci, která byla po čase oficiálně schválená a v obnoveném pořádku převažuje nad vším ostatním. Začalo se říkat: proč bychom měli váhat s přidělením výhod, privilegií, odměn a materiálních požitků komunistům a angažovaným nestraníkům, vždyť právě oni nesou břemeno zodpovědnosti za ochotu státu, nejvíce se nestarají, odtáhnou všechny funkce? Zatímco ostatní lidé už sedí dávno doma nebo popíjejí v hospodách, sedí komunisté ještě na schůzích a školeních? Stará morálka byla rychle zapomenuta a obyčejná politická korupce se stala tak říkajíc životním normálem. A v tom smyslu se ani jakopolitická korupce s výjimkou nejkřiklavějších případůnepociťuje. Je přece přirozené, že nejvyšší zaměstnavatel odměňuje nejlépe nejvěrnější a nejspolehlivější pracovníky. Že je tu ve hře samozřejmě také pravda, víra, přesvědčení, svědomí, rozum, právo na odlišené mínění atd., to se v této nové morálce tak přísně nebere. Každý má možnost volby, může se rozhodnout, zda si cení více těchto nepřesných a omšelých zásad, anebo klidného a bohatého života.

Nejvyšší obnovitelé pořádku dali už v roce 1969 jasně najevo, že se v příštích letech bude hrát především podle těchto pravidel, že to je právě realistická politika a všechno ostatní nebezpečný a nereálný luxus, který se nehodí pro zemi v strategicky tak klíčovém postavení.

Proto bylo první starostí režimu uchovat poměrně vysoký československý životní standard, vyhnout se dříve tak častým poruchám v zásobování, zlepšit postavení některých skupin obyvatelstva, např. penzistů, učinit atraktivnějšími některá povolání v ideologické oblasti, např. učitelství, pohnout aspoň trochu s velkou bytovou krizí, odlehčit trochu břemeno starostí mladýmrodinám apod. Celý zázrak pacifikace pobouřeného lidu má svůj původ v poměrně úspěšné politice tohoto typu, která byla neustále provázena intenzivní propagandou hmotařství nejhrubšího zrna. Na prapor československé propagandy byla skutečně vynesena ona příslovečná půlka prasete.

Nemám ovšem v úmyslu vyčítat obnovenému pořádku, že pečoval o blaho obyvatelstva. Vyčítám mu jenom to, že dal všem tak jasně na vědomí, že z dvou věcí: blahobytu a svobody — může mít jenom jednu. Většině pak už vůbec nevyčítám, že si z toho chudého výběru zvolila blahobyt. Bylo řečeno, že z koláče československého blahobytu dostane každý, ale nejvíce ti, kteří budou podporovat obnovený pořádek. Drobty anebo vůbec nic nezůstane těm, kteří se proti obnovování pořádku postaví. Samozřejmě to v řeči propagandy znělo jinak, bylo prohlašováno, že kdo bude statečně pracovat, dávat společnosti své nejlepší síly, podporovat politiku strany apod., stane se oblíbencem státu. V Československu nebylo potřebné tyto věci zvlášť zdůrazňovat, občané věděli z příkladů ve svém okolí, co se bezpečně vyplácí a co se bezpečně nevyplácí. Věděli o vypočítavých kariérách, o závratných vzestupech zvláštního druhu lidí na politickém žebříčku, o zvláštních odměnách pro bezostyšné propagandisty. Věděli prostě, že stát je v tísni a že tedy dobře zaplatí každý projev přízně. A mnozí si řekli, že by byli hloupí, kdyby nebrali, když jim socialistický stát vnucuje do ruky úplatu. Zvláště když vše se dělo legálně a často i diskrétně. Ať se někdo odváží tvrdit, že jde o politickou korupci.

Stát si koupil především oddané leníky do klíčových hospodářských a politických funkcí. A zaplatil za to naprosto legálně vysokými platy a řadou výsad, kteréneodmyslitelné patří k životu privilegované vrstvy a o kterých je lid podrobné informován vlastními kanály. Vypravuje o tom privilegovaném životě se stejným zanícením, s jakým čte asi část lidí na Západě historky ze života zbylé šlechty. Když se městem řítí za ječícího policejního doprovodu kolona černých aut, říká se, že zas jedou na nějakou recepci. Šoféři těchto černých šestsettrojek jsou oblíbenými vypravěči klepů ze života lepší společnosti. Kopal jsem kdysi se strojem rýhu pro vodovod na zahradě právě budovaného střediska pro vládní návštěvy. Dělníci mě provázeli sály, které vykládali travertinem a vzácnými dřevy, pokyvovali hlavami a říkali, že tady se budou dít věci! K takovému životu patří zvláštní lékařská péče ve státních sanatoriích, přístup ke všem požitkům, lehkost v překonání úředních postupů, nejlepší školy pro děti, patronace nad širší rodinou a rodnou vesnicí apod. Tento typ výsad představuje často mnohem vyšší hodnotu než samotné peníze. Těmito legálními úplatky se podařilo dosáhnout podivuhodně rychlých změn v politických postojích mnoha bývalých funkcionářů i adeptů na vysoké funkce. Zvláště ti, kteří už okusili z příjemností života na výsluní, považovali často za rozumnější vzdát se raději veřejně vyhlášených zásad a přísah věrnosti poraženému vedení strany než těchto příjemností. A na uvolněná místa byli lehce koupeni ti, kteří jich toužili okusit.

Jako druzí v řadě byli kupováni představitelé inteligence pro klíčová místa v propagandě, vědě a umění. Obnovený pořádek dbal především na to, aby navenek rychle vytvořil pověst spořádané společnosti, kterou uznává většina rozumně uvažujících lidí. Koupil si tedy rektory, akademiky, novináře, spisovatele, herce a hudebníky, oblíbené zpěváky, ba i sportovce. Naprosto běžně seplatily až mnohonásobné honoráře za všechny projevy angažované v novém duchu, nebylo to žádným tajemstvím, loajalita byla odměňována cenami, tituly a jinými legálními úplatky, které měl stát k dispozici. Zvláště byly oceňovány sebekritiky, podpisy pod různé manifesty věrnosti apod. Pro mnohé umělce byl takový podpis podmínkou pro další existenci. Nejvřeleji byla vítána ta nejdevótněji prohlášení oddanosti, zvláště když byla okořeněna výpady proti bývalým kolegům, přátelům apod. Na všech pracovištích inteligence byly permanentně vymáhány prohlášení a podpisy, sebekritiky a kritiky, byla ukládána každoroční hodnocení, vynucovány závazky pozitivní angažovanosti. A slovním žonglérstvím se nikdo nevykoupil. Slyšel jsem o kolektivu divadla, který se zavázal v rámci nějaké akce za pozitivní angažovanost, že daruje bezplatně krev. Příslušní funkcionáři však vysvětlili prohnaným umělcům, že krev nemá politickou povahu, a že správný závazek je takový závazek, který jim znemožní vystupovat jako slušným lidem, kdyby se to někdy přece jen vrátilo. Zde je přesně formulována povaha politické korupce sedmdesátých let: člověk se musel zavázat tak, aby už nikdy neměl možnost uskočit, aby si sám uzavřel všechny tajné naděje na nějakou změnu a byl navěky svázán s režimem pořádku.

V této oblasti však měla politická korupce mnohem menší úspěch než v oblasti ryze politické. Režim si mohl koupit lidi na uvolněná místa ve vnější reprezentaci československé tvůrčí inteligence, ale nemohl si koupit úroveň kultury. Ukázalo se opět, že pravdu, mravní přesvědčivost a humánní angažovanost kultury si nelze koupit, i když je to v dnešním světě skoro k nevíře. Vynaložené investice se nevrátily. Stát po letech zjišťuje, že si koupil propagandisty, kterým nikdo nevěří,novináře kteří dovedou psát jen klackem, rektory bez mravní a vědecké autority, akademiky, kteří jen zasedají, spisovatele druhého řádu, filmaře, na jejichž filmy nikdo nechodí, televizní autory, jejichž díla vzbuzují rozhořčení televizních diváků, zpěváky, kteří reprezentují jen ulízanost, ale nestrhují mládež atd. A mezi nimi jen menšinu schopných tvůrců, která balancuje na ostří nože a prodává se bez té nejžádoucnější angažovanosti.

Politická korupce byla při obnovování pořádku rozsáhle použita a měla ty výsledky, které se po chladné úvaze daly předpokládat. Ale obrovská většina lidu si dala zvýšenou životní úrovní zaplatit jen za mlčení a totální politickou indiferentnost. Tato většina se k ničemu nezavázala a čeká na další úplatky. Nebezpečí pro obnovený pořádek spočívá v tom, že brzy nebude mít čím platit. A ti, kteří se zavázali, užívají si příjemnosti výsad, ale nestalo se zatím nic, co by historicky a mravně dodalo satisfakci jejich slabosti; hlodá je často ještě vědomí o tom, že si dali zaplatit za lež, zradu svých lepších představ o sobě a za ztrátu budoucnosti. A jak už to bývá, toto zklamání se lehce může obrátit proti těm, kteří jim vnucovali úplatky.

XVI.

Adaptace

Při čistě racionálních úvahách se obnovený pořádek v Československu jeví jako bludný kruh absurdit, abnormálností a slabostí. Takže je na místě otázka, proč se tento systém dávno nerozpadl. Je to jistě otázka, která zaměstnává intenzívně stratégy světové rovnováhy, zabývají se jí skvěle vybavené vědecké ústavy, věnují se jí věhlasní novináři a politologické autority. Četl jsem mnoho odpovědí na tuto otázku. A ještě častěji jsem si sám nad ní lámal hlavu.

Žiju v zemi, jejíž hospodářský, politický a kulturní život vytváří denně celou řadu absurdit, které pobuřují zdravý rozum. Jestliže nemá člověk rozum úplně otupen, narazí v průběhu obyčejného všedního dne na deset situací, nad kterými se rozum zastaví v němém údivu. A není tornu tak proto, že bych vystupoval denně v roli kritika společnosti a pečlivě zaznamenával každé drobné selhání. Tyto provokace zdravého rozumu si zažívá každý občan, kterého ještě nezdolala úplná apatie. Role kritiků společnosti je denně vnucována milionům reptajících a klejících občanů. Ráno nejede autobus a nejede. Když pak přijede, je natřískaný k prasknutí avůbec nezastaví. Přijdete proto o deset minut později a zapíší vás do knihy opozdilců, i když stejně další hodiny prodebatujete o fotbalu a skutečnou práci zvládnete za dvě hodiny. Obchod, kde si pravidelně kupujete něco na přesnídávku, je zavřen, protože vedoucí má nemocné dítě. Slunce pálí do lahví mléka složených před obchodem a práší se na pečivo v drátěných košících. Zavolají vás na úplně zbytečnou schůzi, kde sedíte a kreslíte si na papír obrázky. Z oken se díváte na partu stavebních dělníků, kteří sedí a popíjejí pivo. Je jisté, že jim nedovezli nějaký materiál, roury, beton a podobně. Také je možné, že je rozčílil mistr a že kašlou na práci. V závodní jídelně se pokazila lednička, maso se zkazilo a k čočce vám dají vejce na tvrdo. Žena vám telefonuje, že nemá teplou vodu na praní, protože topič se opil. Kolega se vám chlubí, že sehnal hadici k chladiči a vy mu závidíte. Cestou z práce stojíte v obrovské řadě na melouny, protože chcete udělat dětem radost. Potkáte známého a ten začne hlasitě nadávat na režim. Vy stojíte jako na jehlách a opatrné se rozhlížíte, jestli to někdo neslyší. Myslíte na to, že musíte vyzdobit okna, protože se blíží státní svátek. Přitom si uvědomujete, že jste zapomněl přinést synovi nějaký časopis, aby si z něho vystříhal obrázky pro nástěnku do školy. Žena vás bude doma nutit, abyste jí napsal referát na školení o nevyhnutelném zániku kapitalismu. Jí samé splývá pojem kapitalismu s dvoudenní návštěvou do Vídně, kterou strávila v konzumním vytržení v obchodních domech na Maria-Hilferstrasse. Večer si přečtete podrobnou zprávu v motoristickém časopise o technických parametrech nového vozu z továrny BMW. Autor má zasvěcené výhrady proti trochu přehnanému tvarování palubní desky. Vám je to jedno, protože si takový vůz nekoupíte, i kdybyste pětkrát po sobě vyhrál ve Sportce. V Československu se nikdy neprodával a ani neprodává. Usnete při televizní reklamě, která vám doporučuje, abyste obuv kupovali v obchodě s obuví. Ještě vás napadne, že příště budete žádat obuv vřeznictví.

Nejméně milion kritiků společnosti se po takovém dni ptá sama sebe, jak je možné, že se systém, který vrší hloupost, neschopnost a nezodpovědnost do pyramidy, dávno nezhroutil, a že naopak projevuje všechny obecně uznané známky politické stability. Milion nebo i více kritiků společnosti zapomíná na to, že systém odporuje sice denně ve svých životních projevech zdravému rozumu, ale že zdravý rozum je to poslední, co hýbe světem. Ani tuto masu kritiků, kterou tvoří devadesát procent mužů a žen v Československu, nevyprovokuje dennodenní urážení zdravého rozumu k žádnému politickému činu, ale jen a jen k reptání a soukromému rozčílení. Motivace jejich základního postoje ke společnosti je skryta hlouběji a má málo společného se zdravým rozumem. Je dána jejich existenčním včleněním do systému, jejich ekonomickou a vlastně i komplexně lidskou závislostí na totální všemocnosti státu reálného socialismu. Zdravý rozum se může bránit a provokovat vědomí tisícem výhrad, je však slabý proti věčné závislosti naprosté většiny lidských bytostí na materiální determinaci. A ta přichází v našem případě jen z dobré vůle státu, z jeho funkce jediného rozdělovatele základních podmínek k životu. A těmi nejsou v moderní civilizaci jen chléb, cár kolem beder a střecha nad hlavou, ale komplikované ukájení zbytnělých konzumních potřeb člověka dvacátého století. Nevím, jestli je tohle všechno tak přesně známo politikům reálného socialismu, nikdy o tom nemluví, ale jisté je, že se chovají tak, jako by tuhle pravdu znali. Pohrdání zdravým rozumem, kterého jste v obnoveném pořádku dennodenně svědky, toto tušení potvrzuje.

Na začátku éry obnoveného pořádku jsem klamal sám sebe, když jsem si říkal, že absurdity už nemohou dále trvat, že systematické urážení zdravého rozumu povede k nějaké nejasné katastrofě. Podcenil jsem jeden z nejdůležitějších faktorů vnitřní stability reálnéhosocialismu, a to faktor adaptace. Adaptace občanů na základní determinaci lidského života v reálném socialismu. Tato adaptace není navíc nového data, ale je výsledkem historického procesu, ku podivu jen třicetiletého, ve kterém se tři generace Čechů a Slováků staly součástí přesně určené sociální struktury, značně odlišné od struktur předcházejících. Obyvatelstvo země, která se téměř vzorově rozvíjela v souladu s hlavními vývojovými rysy evropské civilizace, se přizpůsobilo systému, který se mnohým zdál zpočátku přechodný, absurdní, nestabilní a ve svých výstřelcích šílený. Adaptace však měla úspěch proto, že systém reálného socialismu byl v jistém ohledu přehnaný, jednoduchý, pohodlný a nekladl na přizpůsobivost velké nároky.

Pluralitní soustavy jsou náročné na pozornost, člověk v nich často ztrácí přehled, pluralitní agitace vyvolává zmatek. Příliš mnoho pravd devalvuje hodnotu pravdy vůbec, postavení ve společnosti nelze přesně programovat, konkurence klade vysoké nároky na osobní výkonnost.

Pro život v novém systému stačilo občanu vzít na vědomí jen několik nejvýraznějších faktů: že vládne jen jedna strana, že je jen jediná pravda, že osud člověka je závislý na přízni či nepřízni tohoto státu, že svět je rozdělen na přátele a nepřátele, že souhlasit se vyplácí a nesouhlasit nevyplácí, že hlavou nikdo zeď neprorazí, že stát nechce člověka celého, ale jen tu jeho menší část, která vystupuje nad hladinu veřejného života, a že tedy bude-li touto svou částí přikyvovat jediné pravdě, může si v celé neveřejné sféře dělat co chce. Stát dal svým občanům najevo, že nepotřebuje občany do hloubky duše přesvědčené o postulátech každodenní propagandy, že mu stačí pasivní loajalita, uznání základních pravidel ve vztazích mezi občanem a státem, mezi občanem jako zaměstnancem a státem jako zaměstnavatelem, mezi občanem jako konzumentem a státem jako monopolním dodavatelem zboží, služeb, kultury, sociální ochrany, vzdělání apod.

Dobrým předpokladem pro adaptaci v nových poměrech bylo, že neexistuje jiná alternativa. Toto poznání se prohlubovalo s plynutím času, s postupným odumíráním reakčních, liberálních a reformních nadějí, které se udržovaly mezi lidmi ještě v padesátých letech, zčásti jako odraz základního poznání tehdejší generace dospělých, že totiž režimy se střídají nejdéle do desíti let. Mnoho lidí si myslelo, že nový systém nepřetrvá, ale většina se přizpůsobila.

Obrovské adaptační schopnosti v Československu prokázalo například rolnictvo, kterému byla vnucena přestavba celé hospodářské základny se staletou tradicí a staletými životními zvyklostmi. A stačilo deset, patnáct let a rolnictvo se zabydlilo v družstevním hospodářství tak dokonale, že by se dnes našla těžko početnější skupina rolníků, kteří by se chtěli vrátit k soukromému typu hospodaření. Tento adaptační proces je kapitolou sám pro sebe a je to dodnes jediný naprogramovaný sociální proces, který byl zvláště v Československu dokonale zvládnut. Původní tragédie jedné celé sociální třídy se rychlou adaptací proměnila v novou, nesrovnatelněpohodlnější, jistější a dnes už i bohatější existenci. Stejně rychlou adaptaci prodělali řemeslníci a živnostníci, i když všechna řemesla a služby zaplatily za tuto přeměnu úpadkem efektivnosti. Celá dělnická třída a zaměstnanci ve státních sektorech vlastně žádnou základní hospodářskou přeměnou neprošli a adaptace tu probíhala spíše v návycích, životním stylu a celé občanské existenci.

Obnovení pořádku probíhalo v Československu proto tak hladce, že v jádru bylo celé obyvatelstvo na daný typ pořádku už navyklé a nové zpřísnění pravidel se stalo prostě signálem pro zapojení adaptačních stereotypů. Každý je někde zaměstnán a musí dodržovat státní pravidla zaměstnaných. Musí chodit pravidelně do práce, ale není tak docela nutné, aby tam pracoval. Adaptovaný člověk zná tisíce způsobů, jak nepracovat nebo pracovat málo, a přesto mít pověst dobrého pracovníka. Tato zaměstnanost je základní sociální jistotou. Jen pro menšinu lidí v náročných, ale atraktivních zaměstnáních je tato jistota podmíněna manifestační služebností režimu. I z nižších platů lze žít na nižší úrovni obecného standartu. Šikovnější si mohou přivydělat. Není třeba šetřit na nemoc a na stáří. Skromné bydlení je levné. Adaptace v konzumní oblasti znamená, že se smíříme se skutečností, že jednou není to a podruhé ono. Plodem adaptace je shánlivost, ztracený čas ve frontách a čas ztracený běháním po obchodech, ale i obrovská vynalézavost při odstraňování atraktivních výrobků.

Plodem adaptace je celá řada podivuhodných dovedností občanstva, které jsou snad v jiném světě neznámé: je to dovednost procestovat půl Evropy s autem plným konzerv, sehnat léky, které se prodávají jen ve Švýcarsku, skvěle vařit se čtvrtinovým sortimentem potravin, které jsou jinde na světě v běžném prodeji, mít cibuli, která už není měsíc na trhu, udržovat v provozu obskurní značky aut, na které se v Československu nikdy neprodávaly náhradní součástky, pustit se do stavby půlmilionové vily při oficiálním příjmu kolem tří tisíc měsíčně. Těchto dovedností vyvolala adaptace v konzumní oblasti stovky a budí někdy skutečnou úctu, pokaženou trochu vědomím, že energie národa by se dala využít i rozumněji. Kavárny, hospody a restaurace jsou po celý den plné, i když jsou všichni lidé zaměstnáni. Hory jsou plné lyžařů, jejichž výstroj přesahuje svou cenou často půlroční průměrný plat, téměř všichni mladí lidé jsou informováni o produkci beatových skupin, jejichž nahrávky nikdy československý rozhlas nevysílá, v zemi s nejdražším benzínem ucpou ráno všechny ulice auta, řízená muži spěchajícími do práce. Dívám se často na jevy tohoto typu a musím se přiznat, že je nedovedu přesvědčivě vysvětlit. Tato adaptace na konzumní nedostatečnost systému je jisté známkou národních schopností, ale člověka se zmocňuje smutek, když si uvědomí, kolik iniciativy, vynalézavosti a času spotřebuje adaptovaný člověk, aby v touze po špatně chápané světovosti dosáhl druhořadých konzumních

Na politickou adaptaci nespotřebuje občan reálného socialismu zdaleka tolik energie. Pravidla jsou příliš jednoduchá. Od základní masy občanů se požaduje jen pasivní loajalita, která se dá prostě uhrát naprostou mlčenlivostí ve všech politických diskusích. Jednou, dvakrát za rok je občan povolán k nějaké manifestaci či oslavě. Adaptovaní lidé naplní náměstí nebo pochodují, baví se mezi sebou, snaží se neslyšet řečníka, matně zatleskají, když klaka pod tribunou spustí skandovaný pokřik, snědí párek u stánku a zapijí ho pivem. Na schůzích pak tito lidé sedí se zadumaným výrazem a snaží se nevnímat stokrát omleté fráze, hlasují jednomyslně, bez odmluvy přijmou závazky, pracovní smlouvy, plány, odsoudí každého, koho je třeba odsoudit, schválí protest americké vládě a díkuvzdání Sovětskému svazu, odevzdají tři koruny na Vietnam, přestože už dávno nevnímají, co se to tam vlastně děje. Je to smutné, ale nelze se tomu divit. Adaptovaní občané už prožili anebo byli nablízku, když se řešily konfliktní politické situace, které zacloumaly osudem jejich nebo osudem někoho známého. Mají už zkušenost z modelových situací politického života za reálného socialismu. Prošli už některými křižovatkami života a zvykli si přecházet na zelenou, i kdyby to stokrát odporovalo jejich smyslu pro pravdu, rozumnost, čest apod.

Jsou ovšem společenské skupiny, především ty z horních vrstev společenské hierarchie, které si musí adaptaci vykoupit mnohem složitějšími manévry. To platí pro lidi působící v řídících složkách hospodářského a politického života, platí to pro lidi pracující v ideologické oblasti a v kultuře. V těchto oblastech žádal obnovený pořádek mnohem více než pasivní loajalitu. Kladl nástrahy a pasti, nutil ke zradě a sebezapření. Přesto se i zde adaptace rychle prosadila. Náročnější pravidla byla zvládnuta, respektuje se hranice mezi povoleným a nepovoleným myšlením, byl zvládnut model chování, které přináší prospěch. Každý tento model zná a většina se také podle něho chová. Když někdo občas z tohoto modelu chování vybočí, stane se pro své okolí senzací dne. Pak se jen sleduje, jak bude toto vybočení podle jiného modelu zdoláno.

Žil jsem léta v této náročné adaptační sféře a nepopírám, že mám za sebou celou éru adaptačního úsilí. Mlčel jsem také ke lži, nebo jen opatrně žádal o jejíuhlazení. Nečinně jsem přihlížel k řádění hlouposti a v krizových situacích počítal riziko každého vybočení. Dával jsem jako mnozí jiní přednost prozíravé taktice před přímočarostí mravního postoje. Používal jsem slova, která nebyla mými slovy, ale výrazivem mírného pokrytectví. A vždy byla po ruce nějaká logická konstrukce, která dokonale odůvodňovala takový postup. Oddělil jsem si sám pro sebe obecnou pravdu od pravdy konkrétní, obecnou nespravedlnost od nespravedlnosti konkrétní, obecné násilí od násilí konkrétního a měřil jsem pravost svého charakteru jen postojem ke konkrétní křivdě v konkrétním lidském osudu. Vyhnul jsem se tím tomu, abych ukazoval prstem na císaře a vykřikoval, že je nahý. To bylo totiž nejvíce riskantní. A také jsem věděl a vím to dodnes, že žádná obecná formulace zjevných ale potlačených pravd nezmění zakořeněný politický systém. Změní jen člověka, který si takový postoj osobně zvolí.

Odmítl jsem se adaptovat až v obnoveném pořádku, protože se prostě převážily váhy. Na misce se starými ideály zůstala v konkrétní situaci jen zaprášená slova, slova a slova. Adaptace už nebyla zdůvodnitelná politickou logikou a sebeobratnějšími racionálními argumenty, ale pouhou obavou z existenčního pronásledování a z obrovského množství příkoří, které si může na člověka vymyslet rozzlobený stát. A dnes vím, že toto odmítnutí adaptovat se v obnoveném pořádku bylo u mě, tak jako u většiny jiných lidí, motivováno stavem duše, kterému státní bezpečnost říká tvrdohlavost. Je to však touha uchovat si pro zbytek života o sobě dobré mínění. Je to naprosto jednoduchá motivace a vždy mě udivuje, že ji nechápou ani mnozí lidé, kteří by měli mít k tornu dobré předpoklady. Anebo možná, že chápou, ale považují i pro sebe za lepší, hledat v neadaptovaných postojích politickou spekulaci, pýchu a kdoví co ještě.

Množství neadaptovaných je však v poměru k adaptovaným jen kapkou v moři. Někdy si myslím, že by si obnovený pořádek mohl tuto kapku směle dovolit a zlepšit si tak pověst v mezinárodní veřejnosti. Jestliže tak neučiní, a naopak vystavuje neadaptované neustále šikanování, svědčí to jen o tom, že sám není tak hluboce přesvědčen o pevnosti adaptačních návyků u většiny obyvatelstva. A má pravdu, že adaptaci nevěří. Je to totiž adaptace nesmírně povrchní a zasahuje skutečně jen tu malou část člověka, kterou je na veřejnosti vidět. Adaptovaný člověk odvede svoji politickou daň, a pak žije hluboce ponořený v soukromé sféře. Za třicet let zmoudřel režim natolik, že už za lokálním občanem do soukromí neleze. Není to ovšem jenom výsledek zmoudření, je to dílem i rezignace na původní záměr vytvořit soulad mezi veřejnou a soukromou lidskou bytostí. Kdysi tomu tak totiž bylo. Ještě v padesátých letech byla propaganda, literatura a celá výchovná činnost podřízena tomuto utopickému cíli. Záměr však brzy ztroskotal a obnovený pořádek, vědom si vratkosti mravní základny, na které spočívá, se spokojuje u adaptovaných občanů s jejich veřejným souhlasem a soukromí ponechávám jim.

Tato nekontrolovaná soukromá sféra je v obnoveném pořádku poměrně rozsáhlá. Stát dovoluje adaptovaným občanům, aby si s penězi, ke kterým relativně poctivě přišli, dělali, co chtějí. Mohou stavět domy, chalupy, chaty, zařizovat si je podle své vůle a možností. Mohou si kupovat auta a jezdit v nich, kam je napadne. Mohou se bavit, jak je napadne. Mohou naplňovat hospody, kavárny a sportoviště. Mohou cestovat do zahraničí, když mají na nehorázné přirážky za tvrdé valuty. Mohou si na zahradě vypěstovat zeleninu a ovoce, jaké ve státních obchodech nikdy nevidět. Nemohou sice číst, coby chtěli, ale stát jim zařídí společnou anténu pro příjem vídeňského programu. Nedovolí ale, aby byl v novinách zveřejňován program ORF /tak si ho lidé rozmnožují sami/. Adaptovaní lidé mohou v soukromí přetřásat klepy o politických prominentech, smát se politickým vtipům, pobuřovat a podvracet republiku, vyprávět si zkazky o Západním Německu, o Švédsku a o Kanadě, o těch báječných zemích, kde nezaměstnaní dostávají větší podporu než zdejší ředitel plat, legendy o závratných kariérách emigrantů, které se tak dokonale odlišují od tragických příběhů, které přináší oficiální tisk. Adaptovaní občané mohou nadávat, soptit, nevybíravě častovat spojence, znesvěcovat všechny sovětské svátosti. Pokud to dělají v soukromí a na veřejnosti ukazují svoji adaptovanou tvář a pokud je nikdo zlomyslný neudá, stát se nestará o spasení jejich adaptovaných duší. Obnovený pořádek jim ochotně poskytuje tento ventil, protože soukromý antikomunismus adaptovaných občanů do nebe nedojde tak jako příslovečný psí hlas. Hlavně když přijdou k volbám a na prvního máje do průvodu.

Poslouchám řeči adaptovaných občanů v jejich soukromí a zdá se mi, že se mstí. Zuřivě a bezmocné se mstí za ztrátu své veřejné tváře, za ponižování, za své bázně, za permanentní strach, za vlastní pokrytectví, za lži, kterým musí naslouchat a s nimiž musí souhlasit. Za drobné zrady, které museli napáchat na sobě a často na svých bližních. A přesto opět budou manifestačně souhlasit, mávat v průvodech mávátky, platit známky do legitimace Svazu přátel, zvedat ruce na schůzích a podpisovat rezoluce. Jsou svázáni se svým státem celou existenční základnou a kdyby odmítli, mohli by ztratit to jediné, co adaptovanému občanu zůstává — svou privátní sféru.

Její omezené, ale přesto lákavé možnosti jsou také darem od státu. Jsou odměnou za adaptaci.

Adaptace v reálném socialismu je zvláštním druhem společenské smlouvy, jakou by si Jean Jacques těžko vymyslel. Je to však společenská smlouva poměrně spolehlivá, funguje už celá desítiletí a je základem stability reálného socialismu. Zajišťuje pořádek ve státě spolehlivěji než drahé a zbytnělé dohlížecí orgány. Základnípodmínkou pro funkci této smlouvy je míra požitků, které může stát povolit občanům v privátní sféře. Jinak řečeno, v tomto obchodě musí dostat občan za svou adaptaci slušné zboží. A stabilita bude okamžitě ohrožena, jestliže cena adaptace bude neúměrně vyšší než hodnota požitků, které je reálný socialismus s to občanům přidělit.

XVII.

Přednosti

Rozdělení světa na dva protikladné společenské systémy spoutává kritické myšlení a ideologická předpojatost jednoho i druhého systému znemožňuje rozumnou argumentaci. Je to zlověstné uspořádání a bude-li se prohlubovat, může vést k ráznému ukončení lidské civilizace. Umím si takový konec civilizace docela dobře představit. Možná k tomu nebude ani potřebné, aby vybuchly atomové, vodíkové a neutronové bomby. Docela postačí, když se bude petrifikovat falešné vědomí o společenských systémech, ve kterých žijeme, a pokračovat už vyhlášené soutěžení ve zvyšování výroby, v rozšiřování blahobytu a konzumních orgií. To může pokračovat až do úplného vyčerpání přírodních zdrojů, aby pak došlo na zničené zeměkouli k poslední bitvě o kus chleba k životu.

Vždy, když čtu nějakou reformátorskou knihu starší než padesát let, všímám si se závistí bezelstné víry v lepší budoucnost lidstva, kterými byly tyto knihy prodchnuty. Socialismus představoval kdysi lepší alternativu ke kapitalistické přítomnosti a v době svého utváření uměl odpovědět dost přesvědčivě na mnohé otázky. Není chybouklasiků, že ty těžší otázky, které položilo lidstvu až toto století, neznali. Chybou je, že se dnešní „klasikové“ tváří, jako by nové problémy druhé poloviny dvacátého století byly pořád jenom obměnou starých problémů. Člověk by věřil, že jsou přesvědčeni, že přelidnění, znečištění, nedostatek energie, rozpor mezi průmyslovými a rozvojovými zeměmi a jiné problémy současného světa vyřeší prozkoumáním Leninových spisů. V západní Evropě a v Americe se tyto problémy nedají utajit, ale v reálné politice ještě neprovokují k podstatným reformám. V reálné politice má přednost zvyšování blahobytu a strategická konfrontace se Sovětským svazem.

Netajím se v této knize zajisté rozčarováním, který ve mně vyvolává termín reálný socialismus. Je to totižtermín, který okradl socialismus o budoucnost, který z hnutí a systému podřízeného plně budoucnosti učinil spokojenou přítomnost. Jinak tomuto termínu ani nelze rozumět, i oficiálně je tak interpretován. Tímto termínem se chce říci, že socialismus jako projekt spravedlivého a neustále se proměňujícího uspořádání společnosti přestal existovat, že socialismus je prostě přesně ten systém, který máme v SSSR a zemích východní Evropy. Miroslav Kusý nazývá tuto definici velmi přesně definicí ostenzivní. Je to metoda definování, která je příznačná pro dané ideologické zoufalství. Na otázku, co je to socialismus, se odpovídá ukazováním prstem: toto je socialismus. Přičemž onen ukazovák upadne do rozpaků, když by měl být namířen na Jugoslávii, Čínu nebo dokonce na Albánii. Je tím však řečeno, že brát vážné je možné jen reálně existující systémy socialismu a všechno ostatní je pouhý tlach na oklamání veřejnosti, především eurokomunismus je takovým tlachem, demokratický socialismus je takovým tlachem a největším tlachem byl směšný akrátkodechý socialismus s lidskou tváří v Československu.

Nechuť k termínu „reálný socialismus“ nijak nezmenšuje pochopení jeho politického utilitárního smyslu. Protože tím se přiznává, že socialismus nemá chuť se dále rozvíjet, že je to v dané podobě dokonalý socialismus, že v budoucnosti vyrobí ještě více ocele, osobních aut a ledniček, ale jinak zůstane zachován v té podobě, v jaké existuje. Smysl této definice je o to úděsnější, že je to poprvé v dějinách, kdy socialismus rezignoval dobrovolně na své zlepšení a kdy nemá jinou nosnou myšlenku, která by dala smysl sociální aktivitě přítomné generace. Straší mě při tom pomyšlení na to, že nešťastné zakončení československého experimentu z roku 1968 mělo podstatný vliv na toto umrtvení reformního myšlení v polekaných vládnoucích vrstvách reálných socialistů.

Všichni účastníci reformního hnutí z roku 1968 si kladli otázku, zda nová struktura společnosti, jak se vytvořila v předcházejících dvaceti letech, má dostpředností, aby důsledná reforma politického systému vytvořila na tomto základě společenský organismus, který by poskytoval člověku lepší prostředí k životu než existující reálné systémy, reálný socialismus a reálný kapitalismus. Většinou jsme věřili tomu, že tu takový předpoklad je a soudě podle ohlasu ve světě, věřili tomu i jiní. Nebyl však čas na rozsáhlé analýzy, nebyl čas vážit cenu. která se minulosti zaplatila za tyto předpoklady a nebyl čas zvážit historický smysl těchto strukturálních předpokladů národním a evropském kontextu. Dnes zůstaly ze všech těchto úvah jen samé „kdyby“.

A já si dnes znovu kladu otázku, zda má společenský systém v Československu i po obnovení pořádku ještě ty přednosti, na kterých chtělo reformní hnutí z roku 1968 budovat třetí model sociální alternativy. Je to nesmírně těžká otázka. Odpovědi jsou ztíženy tím, že obnovený pořádek zatemnil i ty pozitivní skutečnosti společenského života, o kterých jsem předtím nepochyboval.

Domnívám se však, že předností reálného socialismu zůstal jeho osobitý demokratismus. Konkrétně v Československu je tento demokratismus výsledkem totální destrukce starých sociálních struktur, ve které vzaly za své ekonomické základny vší rozdílnosti třídní. A to nejen v klasickém smyslu. Zmizely i rozdílnosti mezi menšími sociálními skupinami, rozdílnosti stavovské a majetkové. Kromě úzké vrstvy lidí, privilegovaných hlavně politickým systémem, je československý lid v podstatě homogenní masou zaměstnanců státu. Mzdová nivelizace, která byla typická pro celý československý vývoj, ustálila stav, ve kterém se příjmy obrovské většiny obyvatelstva pohybují ne více jak v padesátiprocentním rozmezí pod průměrem a nad průměrem. A tyto odchylky nejsou dány typem zaměstnání, ale spíše jen řadou zvláštních okolností, jako jsou tarify, zastaralé normy, některé podíly, soukromá přilepšení a podobně. Kvalifikace hraje v těchto rozdílech jen nevýznamnou roli. Fakticky neexistuje rozdíl mezi odměnami inteligence a dělníků, dělnické mzdy jsou většinou nad průměrem platů většiny inteligence. Ekonomicky je tato nivelizace samozřejmě škodlivá, protože oslabuje efektivnost řídící činnosti v národním hospodářství, ale na druhé straně přispívá k sociálnímu vyrovnání, protože finančně zvýhodňuje namáhavé a neatraktivní práce. Mzdová politika se řídí zásadou, že dobrá a zajímavá práce je už trochu sama odměnou.

To všechno s řadou jiných okolností vytváří v obrovské většině obyvatelstva jednotu sociálních zájmů, znemožňuje výbuchy sociální závisti a zajišťuje meziskupinový klid. Politicky to znamená, že pozitivním programem je možné oslovit naprostou většinu obyvatelstva, což je nemyslitelné v zemích s heterogenní sociální strukturou. Umím si představit dílčí politické záměry, které by okamžitě s nadšením přijalo devadesát pět procent obyvatelstva. Tajemství obecného souhlasu s programovými kroky Dubčekova vedení spočívalo právě v tom, že oslovovali homogenní lid. Tak by tomu mohlo být kdykoliv i v budoucnosti. Rozdílné politické a sociální zájmy existují dnes v Československu jen mezi homogenním lidem a úzkou vrstvou privilegovaných opor politického systému. A mezi tyto opory ani zdaleka nepočítám členskou základnu strany, ale jen tu část členů strany, která se bezprostředně podílí na moci.

Z této sociální homogenity československého občanstva vyplývá i jistý etický demokratismus, který není jen plodem socialistických ekonomických přeměn. Opírá se o dlouhou tradici československého národního vývoje, především o skutečnost, že Češi a Slováci se formovali v národ na plebejském základě. Proto neexistuje stavovská výlučnost, nesetkáme se s onou uzavřeností sociálních skupin, která je typická pro tradiční společnosti. V Československu neexistují sociální vrstvy, které by trpěly pocity sociální méněcennosti. Jsme svědky častého prorůstání dělnické třídy a inteligence v rámci dvou generací. Byl naprosto zlikvidován služebný poměr mezi lidskými bytostmi; je nemyslitelné zaměstnávat personál kosobním úsluhám. A je ještě celá řada jiných faktů, které teoreticky nepředvídaným způsobem realizují starou ideu rovnosti.

To vše dohromady vytváří v československé společnosti demokratický kolorit, ve kterém není nepříjemné žít. Je to kolorit, který chybí našemu člověku v západních zemích, a přiznávám že jsem se při svých návratech těšil především z oné lidové bezstarostnosti, která nebere ohled na žádné vnější známky sociální převahy a dovoluje člověku ulehčující ztotožnění s tímto živlem. Na ulicích se nepozná, kdo je kdo, nepozná se to v kavárnách, vhospodách a restauracích, nepozná se to podle auta.

Je přirozené, že tato sociální homogenita má také své stinné stránky. Daří se v ní například obhroublosti v lidských vztazích, nezdvořilosti a neúctě. V obchodech, v dopravních prostředcích a při menších autonehodách je možné vyslechnout celé bohatství českých, slovenských a mecfarských nadávek. Pohádat se s řidičem tramvaje patří k běžnému rozptýlení některých choleričtějších občanů. To vše není zdaleka tak zlé, nervozita anepřátelství, která vznikají ve vzájemném styku občanů, vyvolává z velké části tlačenice, čekání, závist k lepším místům v řadě apod. Temperamentnější národní povaha by pravděpodobně vedla ve stejných situacích k ještě horším výstřelkům. Vážnější však je, že široký demokratismus ovlivňuje neblaze obecný vkus, snižuje nároky na hodnoty lidského života, zprůměrňuje nároky na umění, ale i na prostou zábavu a užitkovou kulturu. A nejen to.

Přesto však považuji tuto sociální homogenitu za velkou přednost existujícího pořádku. Je to stálý předpoklad lepší budoucnosti. V homogenním lidu je uchována latentní možnost velkého sociálního experimentu, protože vzhledem ke konzervativní vládnoucí vrstvě stojí všechen lid nalevo od ní. Ve srovnání s tradičními společnostmi na Západě, s neměnným politickým spektrem, má československá společnost lepší předpoklady pro přijetí odvážné sociální reformy. Politická rovnováha, která panuje ve většině západních zemí a která se projevuje už desítiletí těsnými výsledky ve volbách, znemožňuje dokonce i úvahu o politickém programu odvážnějšíhodruhu. V Československu, a zdá se, že ve všech socialistických zemích, je možné získat okamžitě obrovskou většinu pro program reformy demokratického a sociálně spravedlivého ražení. To je nejhlavnější poučení z roku 1968.

Mezi další přednosti nové struktury společnosti v Československu řadím rozpad tradičních sociálních autorit —autority majetku, peněžní moci, sociálního původu, autority stavovské a všech typů autorit řídících. Je asi podivné, že mluvím o rozpadu autorit v autoritářském státě. Ale skutečnost je taková. Politická autorita vládnoucí strany a privilegované vrstvy není skutečná, je čistě funkční, každodenně znovu vynucovaná totalitním systémem, je to trpěná autorita. V soukromé sféře adaptovaných občanů je naopak terčem posměchu tak jako její nositelé. Mohou existovat výjimky, které však potvrzují pouze pravidlo.

V systému moci, jak se utvořil zvláště po obnovení pořádku, není fakticky ani možné, aby se vytvořila přirozená autorita, a to i těch osobností politického života, které by na to mohly mít osobní předpoklady. Neustálá nutnost lhát, opakovat ustálené fráze, skrývat každou originální myšlenku, podřizovat se odpuzujícím politickým rituálům, to vše je hrobem každé politické autority. Existuje tedy jen funkční autorita, vyplývající z bezprostřední moci nad osudem lidí. Většina lidu odvádí autoritám jen formální daň, ve skrytu duše jimi pohrdá, anebo jsou jí naprosto lhostejné.

Nemusím snad dokazovat, že mrtvé jsou tradiční autority starých sociálních struktur. K nové generaci doléhají jen jako ohlas zašlých časů ve vyprávění nejstarších pamětníků. Celková nivelizace nemohla vytvořit žádnou novou autoritu, která by byla založena na majetku, finanční převaze apod. Mimo proces stupňovité podřízenosti ve státě nemůže jeden člověk upadnout do závislosti na druhém prostřednictvím peněz, půdy, podílu na výnosném obchodě a podobně. Přirozeně se děje i to, ale za naprosto jiných a podružných příčin. Mimo závislost, jež vyplývá z umístění člověka ve státním organismu, je občan reálného socialismu zvláštním způsobem až anarchicky svobodný.

Zvláště ta většina lidí, především dělníků, rolníků a zaměstnanců státu, které nesvazuje jho významného postavení, není vázána ohledem na žádné autority. Pravda, dokud dodržuje stanovená pravidla přizpůsobení. Tento zásadní společenský jev jsem si plně uvědomil až v době svého dělnického působení. Mezi inteligencí není zdaleka tak patrný. Při všech výhradách k nepříjemným průvodním zjevům je toto autoritářské cítění většiny obyvatelstva fakt pozitivní. Je to zvláštní projev svobody, nezávislosti a sebevědomí. Na tento pocit nezávislosti si zvykla zvláště dělnická třída a těžko by si zvykala na jiné postavení. Na podstatě tohoto faktu nic nemění skutečnost, že v politickém a odborářském ohledu je téměř v bezprávném postavení. Zvykla si ignorovat celý komplex politické manipulace a ve zbývajícím prostoru se zařídila po svém. V případech, kdy není přímo vázaná normou, pracuje vlastně jen z dobré vůle, anebo nepracuje. Řídící autority přijímá blahosklonně a proti autoritářství se v pracovním procesu dovede bránit mnohými vynalézavými způsoby.

Rozpad řídící autority okrádá socialistické hospodářství, podle mého odhadu, o dobrou polovinu efektivity, ale na druhé straně nahradilo ekonomické vztahy ve výrobě vztahy lidskými. Reálný socialismus platí za tuto přednost ztrátou výkonnosti, ale pootevřel si tak přece jenom možnost k budoucímu přebudování na lidštější společnost, než byly a jsou společnosti s tradiční strukturou.

Politická moc, která se snaží prosadit ve výrobě kapitalistický management, aby zachovala poslední zbytky konkurenční schopnosti, naráží na nepřekonatelné problémy. Formální nadstavba soutěžení a politického stimulování hraje dnes roli pouhé útěchy a sebeklamu. Absence autority v řízení je fatálním projevem rozporu mezi potřebami moderní a efektivní výroby a politickým systémem, který vkládá všechnu zodpovědnost do rukou úzké vládnoucí vrstvy. Důsledky toho všeho jsou tak očividné, že je nelze utajit. Proto se ve všech zemíchreálného socialismu vyrábějí jedno po druhém usnesení o zvýšení efektivnosti, zlepšení pracovní disciplíny apod. Nepamatuji se, že by takové usnesení, kdy přineslo skutečné výsledky. Každé je bezmocné proti rozpadu autorit, který socialistické uspořádání společnosti vyvolalo. Celý paradox je v tom, že komunistická strana vytvořila podle teoretického receptu homogenní lid a přispěla k rozpadu starých autorit, ale chtěla by lid i hospodářství spravovat se stejnou efektivností, s jakou je třeba spravována říše General Motors. A to není možné.

Celá tato situace je paradoxním způsobem předností reálného socialismu, protože jsou z ní jen dvě skutečná východiska. Formální a vynucovanou autoritu je možno nahradit jedině přirozenou autoritou demokraticky schváleného politického systému. Jinak řečeno, každá nová a skutečná autorita musí být založena na dobrovolném uznání prospěšnosti, reálnosti a perspektivnosti politického programu a v lidském smyslu na schopnostech, inteligenci, předvídavosti, spolehlivosti, mravní stálosti a činorodosti těch osobností, které takový program budou reprezentovat.

Druhým a souběžným východiskem může být jen nějaká forma co nejširšího rozdělení zodpovědnosti za výkonnost národního hospodářství. A to nejen v řídících složkách, ale přímo mezi výrobci. Jestliže neměly zatím existující typy samosprávy dělnické třídy nijak omračující úspěchy, lze to přičíst zčásti tomu, že nebyly nikdy spojeny s politickým systémem, který by jim organicky odpovídal. Nejzřetelněji je to vidět na zkušenosti Jugoslávie. Jiné řešení tu však není. Je těžko možné stimulovat dělnickou disciplínu opět strachem o existenci, anebo si ji vynutit metodami vojenské podřízenosti.

XVIII.

V Evropě

Přesně před desíti lety, takto na podzim, jsem projížděl Porýním. V Kostnici jsem poseděl před velikým balvanem, který stojí na místě, kde byl upálen Jan Hus a Jeroným Pražský. A pak jsem jel na sever kolem nečisté řeky. Na strmých břidlicových stráních zrály hrozny a ze všech stran se ozývaly výstřely plašící ptáky. V hospodách byla tehdy čtvrtka vína za marku. Všechno tu bylo úhledné a krajina vypadala jako na pohlednicích. Všude vládl náramný klid. Tehdy ještě nebyli teroristé, jen mimoparlamentní opozice, a v televizi podkuřovali Herbertu Marcusemu. V Mohuči na univerzitě jsem byl na schůzce socialistické studentské organizace. Jedna dívka, dost hezká, tam četla z 18. brumaira věty, které si podškrtala červenou tužkou. Pak byla diskuse o diktatuře proletariátu. Na závěr jeden sebevědomý mládenec z Berlína referoval o přípravách demonstrace studentů. Později večer jsem seděl v jakémsi sklepě na bedně od piva a diskutoval jsem s jedním studentem teologie o historických osudech učení Karla Marxe. Studentovi teologie bylo vše naprosto jasné a věděl všechno lépe než já, který jsem přišel ze země reálného socialismu. Když jsem se pokoušel nenápadné naznačit jisté potíže v praktickém použití Marxova učení, s převahou se usmíval. Řekl mi, abych si nedělal starosti, že u nich, v Německu, nevzejde z realizace Marxova učení takový bastard jak u nás na Východě. Dělníci a studenti si poradí v rodné zemi Karla Marxe se socialismem mnohem líp.

Nepřiznal jsem se studentu teologie k tomu, že jsem si kdysi dělal pečlivé konspekty téměř ze všech děl Karla Marxe a prokousal jsem se dokonce Kapitálem. Neřekl jsem také, že všechno to, co jsem ten večer viděl a slyšel, je mi důvěrně známé, že jsem také s mnoha jinými šermoval s pojmem diktatury proletariátu a představoval si pod tímto pojmem všechno jiné než tajnou policii a symbolickou ránu do žaludku každému, kdo si myslí něco jiného, než je schváleno. Neřekl jsem mu také, jak rychle a efektivně by byl takový kroužek zanícených kritiků společnosti a osnovatelů pouličních demonstrací rozehnán v každé zemi diktatury proletariátu a že dělnická třída v reálném socialismu by se spíše, než o jejich radikální myšlenky zajímala o to, jak přišli k těm svýmvolkswagenům a taunusům, ve kterých se pozdě v noci rozjížděli k domovům. Taky jsem studentovi teologie neřekl, že si pro něho samého umím v reálném socialismu představit jen dvě alternativy — alternativu státního vězně anebo funkcionáře úřadu pro věci církevní. A tak jsem mladým soudruhům v rodné zemi Karla Marxe řekl jenom to — že Karel Marx je něco jiného a praktický socialismus také něco jiného. Připadal jsem si proti nim ideologicky ohořelý, jak strom na spáleništi, a starší o celých padesát let vítězného socialismu.

Marx je ovšem pochopitelnější než marxismus. Marx se nevymyká z lidských měřítek. Uměl jsem si ho vždy představit jako novináře ve Frankfurtu, jako zakladatele úzkého kroužku lidí, kteří se nazvali Svazem komunistů. Bylo mu tehdy třicet let. Umím si ho představit v Internacionále, umím si představit, jak mu šli na nervy proudhonisté a Bakunin. Umím si ho představit později v Londýně, jak dochází do Britského muzea a pracuje na velikém díle, které by mu mělo přinést konečně vědecké uznání, aby nemusel zoufale čekat na honoráře z chudých a okrajových časopisů. Umím si ho představit jako intelektuála, který spojuje německou důkladnost a židovské vizionářství. Neumím si ho představit jako vůdce dělnické třídy, protože jím nikdy nebyl. V revolucích byl jenom pozorovatelem.

Veličinou dvacátého století je Marx jenom proto, že jeho učení dal mladý Vladimír Uljanov přednost před narodovolstvím, které vedlo do slepé uličky jeho bratra Alexandra. Že dal přednost cizímu učení před učením ruským, aby mu pak dal v historickém procesu, který otřásl světem, tvářnost naprosto nesrovnatelnou s původním významem tohoto učení, jež soupeřilo o uznání s mnoha jinými teoriemi na semeništi evropských ideologií. Jen proto je Marx dnes obrazovou rekvizitou na oslavách revolucí v Moskvě, v Pekingu, na Hradčanech, v Havaně, v Bělehradě, v Angole a kdovíkde. Dnes je těžké vypátrat, jak daleko je Marxovo učení, jež se v autorově interpretaci tak okázale bránilo stát ideologií, zodpovědné za současné rozdělení světa. Jistější je, že Leninovo učení a ruská zkušenost vytvořily revoluční vzor a vzor politického systému, které byly v mnoha zemích přijaty jako řešení hlubokých sociálních krizí. Někde, jako například na Kubě, se museli revolucionáři učit marxismu až dodatečně po vítězné revoluci.

Za desítiletí, která uplynula od revoluce, nezůstalo v reálném socialismu z Marxova učení nic než povinná úcta k ideovému předchůdci jediné správné přítomnosti. Každý, kdo Marxe zná z vlastní četby, dovede si živě představit, že by muž s tak zřetelným intelektuálním sebevědomím a s tak fanaticky kritickým postojem ke skutečnosti po prvním veřejném vystoupení skončil na výslechu u státní bezpečnosti. To není vtip, k takovému konci by vedla železná logika věcí.

Marx je dnes v reálném socialismu jen tvář na obraze nesená nad hlavami pracujících v májovém průvodu. Přesto, že vycházejí jeho spisy v úhledných vazbách a velkých nákladech, jsou to knihy, které nikdo nečte, kromě studentů na seminářích a frekventantů večerních univerzit. A i pro ně je toto studium jen jakousi povinnou daní učebním osnovám, protože tím nejdůležitějším marxismem jsou usnesení posledního sjezdu strany. Strana nemá na Marxe čas, protože musí řídit národní hospodářství a stát. Při upřímném průzkumu bychom zjistili, že naprostá většina funkcionářů marxistických stran nemá tu nejmenší představu o duchu Marxova učení. A obávám se, že stejně neznámý je pro ni i revoluční patos Leninův. Tito lidé jistě vědí, že Engelsovým hobby byla jakási dialektická metoda, ale v praxi se řídí zásadou, že každý rozpor je třeba utlouct v samém zárodku a že boj protikladů se dobře vyjímá jen při líčení a interpretaci krizových jevů kapitalistického světa. A metodu každodenní politiky tvoří několik zásad a pravidel, která byla vytvořena v dlouhé praxi reálného socialismu a která se opírají především o empirii z vývoje hospodářského a politického systému.

To, co tu říkám, není výrazem rozčarování. Je to naprosto přirozený důsledek vývoje, časového odstupu od zdrojů ideologie. Historické osudy učení, které se staly ideologiemi státu, jsou všechny shodné. A nemyslím si, že by budoucnosti reálného socialismu prospěly diskuse a návraty k „pravému“ Marxovu anebo Leninovu učení. I když se to dělo a v Československu samém měly na vývoj k šedesátému osmému jistý vliv diskuse, které se vedly mezi intelektuály o některých aspektech v díle mladého Marxe.

Skutečností zůstává, že reálný socialismus je dnes ideologicky vyprázdněný. Jedinou ideologií je apologetika přítomnosti, apologetika politického systému, hospodářského růstu, vojenské moci, sociální stability, sociálních jistot, zaměstnanosti apod. Dvacátý sjezd KSSS byl posledním sjezdem, který se pokusil formulovat novým způsobem některé staré teoretické problémy. Od těch dob je reálný socialismus vyrušován z ideového klidu jen výzvami zvenčí a vnucenými konfrontacemi s maoismem, eurokomunismem, odmítáním hegemonismu a jinými odchylkami od kanonizované přítomnosti reálného socialismu. V této konfrontaci postupuje neobratně, stejně tak jako v konfrontaci se svou vnitřní opozicí v otázce lidských práv. Nemůže tomu být ani jinak, když se sám uzavřel jen do jednoho rozměru, do rozměru přítomnosti, a není již schopen sebekritiky a do budoucnosti zaměřené reformy.

Přesto, že toto všechno musí být zřejmé i politickým praktikům, chová se rozdělený svět tak, jako by stále proti sobě stály monolitní ideologie, odvozující svůjrodokmen z původních vzrušujících idejí devatenáctého století. Přitom už dávno zanikly původní hrozivé příčiny této konfrontace. Reálný socialismus dávno rezignoval na východiskovou ideu světové revoluce, která kdysi přímo podmiňovala budoucnost socialismu. Reálný kapitalismus nemá k dispozici žádné prostředky ani vůli k tomu, aby mocensky oktrojoval svůj systém zemím, kde už dávno zanikly jeho ekonomické kořeny.

V hlavních rysech oba systémy více věcí spojuje, než je rozděluje. Především neskrývaný imperativ hospodářského růstu a politické stability na základě blahobytu. V tomto ohledu nastalo už dávno ideologické smíření, protože v daných podmínkách není nutné budovat blahobyt jednoho systému na úkor druhého. Naopak podmínkou rovnoměrného růstu je kooperace. Pro reálný socialismus především v oblasti technologie, protože ve své nižší výkonnosti je v této oblasti vždy pozadu a fakticky jen se zpožděním kopíruje technologický trend výkonnějších kapitalistických společností. Ideologie neideologie, ve skrytu duše je reálný socialismus vděčný za existenci výkonného kapitalismu, protože přejímáním západní technologie se vyhýbá důsledkům vlastní těžkopádnosti ve vývoji, v modernizaci průmyslu, inovaci výrobních procesů a celkové realizaci podnětů vědeckotechnické revoluce.

Není zvlášť příjemné mluvit o tom nahlas, není zvlášť příjemné přiznat, že výrobní síly, uvolněné z okovů výrobních vztahů, se v reálném socialismu nechovají tak, jak by měly. Že nevydávají zdaleka ani tolik podnětů v rozvoji technologie jako výrobní síly v zajetí starých výrobních vztahů. Ale každý občan reálného socialismu ví ze zkušeností, že si musí zhruba deset let počkat, než se na socialistickém trhu objeví výrobky a zlepšení, hlavně v oblasti spotřebního zboží, které si jako předmět obecné závisti přivezl ze služební cesty nebo turistického zájezdu na Západ.

V podstatě je to pro socialismus velmi smutné, ale zatím vše vypadá tak, že ve sféře výroby a spotřeby je daný vývoj technologického vývoje západní společnosti východiskem hospodářsko-politických úvah vůdců reálného socialismu. Jinak řečeno, průmyslové komplexyzápadních států, které jsou pro socialistickou propagandu nepřítelem číslo jedna, určují pořad jednání na zasedáních ústředních výborů komunistických stran socialistických zemí. O kvalitě a efektivnosti výroby by se pravděpodobně tolik nejednalo, kdyby ji nebylo čím poměřovat, kdyby reálný socialismus nebyl neustále konfrontován s kvalitou a efektivností tržního hospodářství. Teorie socialismu předpokládala, že tomu bude naopak. Většina praktiků v socialistickém hospodářství ovšem ví naprosto přesně, proč tomu tak je, ale táhne žentour dále, protože řešení je skryto v nebezpečné a tabuizované oblasti politického systému a v absurdním bludišti centrálního systému řízení.

Tato zvláštní užitečnost dvou vedle sebe existujících politických systémů je ovšem oboustranná. Západní společnosti jsou chtě nechtě konfrontovány se sociálním zabezpečením v socialistických státech, s ochranou slabších, s naprosto bezplatným zdravotnictvím a s mnoha jinými věcmi. Tato konfrontace jistě nutí k úvahám o oprávněnosti bezohledné sociální konkurence. Schopnost reálného socialismu vyhnout se nezaměstnanosti už dnes podněcuje k přemýšlení o tom, zda nezaměstnanost jako cena za výkonnost a konkurenceschopnost národního hospodářství není příliš vysoká a zda její destrukční účinky na stav společnosti nejsou horší než ztráta tempa a růstu. Pozorování politické praxe v totalitních systémech pak vede bez pochyby v západních společnostech ke zkoumání hranic tradiční politické demokracie a k mnohem konkrétnějšímu zažití pojmu svobody a lidských práv.

Tato celková užitečnost •oficiálně deklarovaného soužití je ovšem v našich časech překrývána falešnými a pokryteckými ideologiemi, pěstováním nedůvěry,podvody v mezinárodních stycích, kultivováním starých křivd a podobně. Vina na tomto stavu je do jisté míry také oboustranná. Nejnebezpečněji se tu bohužel projevuje věčné trauma reálného socialismu, trauma permanentního ohrožení, jakéhosi apokalyptického návratu kapitalismu, který si asi nikdo nedovede prakticky představit, ale přesto ve jménu tohoto návratu byly oběšeny a zastřeleny tisíce lidí jako jeho údajní osnovatelé. Domnívám se, že tento pocit ohrožení přichází až z hlubin historie, z ruské občanské války a z bezohledného boje o moc v poválečných letech. Padesát let je osnování návratu kapitalismu tím nejhorším obviněním; lítalo a létá ve vzduchu jako bumerang už celá desítiletí v Sovětském svazu, v Číně a ve všech zemích reálného socialismu, sráží hlavy bez rozmyslu a vrací se často i na hlavy těch, kteří ho vypustili. Vždy jsem měl pocit naprostého selhání rozumu, když jsem četl o tom, jak vůdcové revoluce, profesionální revolucionáři a nadšenci, kteří obětovali své životy vizi lepšího světa, připravovali v rozsáhlých spiknutích návrat kapitalismu. Tento iracionální strach obchází dějiny socialismu jako mystické zlo. Navenek sebevědomá společnost se souží noční můrou historické prohry, poznáním zbytečnosti všech obětí, zrelativizováním hodnot, kterým byly zasvěceny životy. Toto chování systému, který rozrušil dokonale a beze zbytku hospodářské kořeny kapitalismu, je racionálně nevysvětlitelné. Ale tak se chovala každá revoluce, třeba francouzská, jako by nikdy pořádně neuvěřila v možnosti změnit zakořeněné sociální vztahy. Chruščov vylíčil Stalina, jak sedí po vpádu německé armády do Sovětského svazu se skloněnou hlavou a šeptá, že všechno je ztraceno, všechno, co Lenin připravil, jsme prohráli. Dnes je Sovětský svaz světovou velmocí, o jejíž moci nikdo nepochybuje, a přesto je několik desítek kritických intelektuálů obviňováno, že připravují obnovu kapitalismu. Dovídáme se, že i vdova po Maovi připravovala návrat ke kapitalismu. Připravovalo jej v šedesátém osmém roce i vedení komunistické strany Československa. Pokoušel jsem si v té době přivolat mystické vidění, jak Alexander Dubček předává gottwaldovské fabriky mezinárodnímu koncernu Baťa, ale nikdy se mi to nepodařilo.

Jisté však je, že zásah v Československu byl motivován oním historicky vzniklým traumatem. Příkazem likvidovat v zárodku každé, byť i nejasné nebezpečí, které by se blížilo k hranicím první země socialismu.

Tento iracionální pocit ohrožení má ovšem i vysvětlitelné příčiny. Politické systémy ve východní Evropě jsou stále ve stavu napětí, jejích vůdcové si nejsou jisti, zda by zvládly podstatnější přebudování, nemají pro takové přebudování k větší politické stabilitě ani plán, ani zkušenost. Sovětský svaz navíc udržuje ve střehu i vnitřní národní napětí. A jen pro jednoduchost se hází toto všechno do jednoho ideologického pytle kontrarevoluce a obnovy kapitalismu.

V záplavě ideologické falše uniká často i západním znalcům podstatná skutečnost, že tak zvaná agresivita Sovětského svazu je jen sublimací tohoto vnitřního pocitu ohrožení. Mnohým asi také vyhovuje toto falešné vidění. Jsem hluboce přesvědčen, že ve své dnešní podobě je reálný socialismus společenstvím neagresivním. Sovětský svaz se přirozeně chová na světové scéně jako velmoc a používá, tak jako jiní, své vojenské moci jako argumentu v politických tahanicích, ale v jádru je více závislý na míru než jiné velmoci. Základní strategie Sovětského svazu v mezinárodní politice je už dvacet let zaměřena na obranu vlastního prostoru, ve kterém je dost možností na sociálně politickou aktivitu tří dalších generací. Vojenské obsazení západní Evropy, na kterém se zakládají vojenské hry, je stejně absurdní, jako vojenské obsazení Sovětského svazu Američany. I kdyby na to měl SSSR vojenské prostředky, nezvládl by takový akt politicky. Domnívám se, že sovětští vůdcové nejsou dnes ani příliš nadšeni představou, že by v některé západní zemi, třeba v Itálii, převzala komunistická strana zodpovědnost ve vládě. Vznikly by z toho katastrofální problémy ideologické, zvláště když by se taková strana pokusila realizovat eurokomunistické ideje.

Nelze jinak než degradací lidského rozumu vysvětlit, že se na falešných ideologických předpokladech zakládají závody ve zbrojení, nehorázné plýtvání produktivními silami ve chvílích, kdy i tak dochází průmyslové civilizaci dech, a nebezpečná hra na odvetné údery, kterámůže v nějakém zkratovém okamžiku ukončit vývoj lidské civilizace. Anebo je tu ještě jiné vysvětlení, že totiž Evropa vkročila v civilizačním a vědeckotechnickém ohledu dávno do druhé poloviny dvacátého století, ale v politickém a sociálním myšlení trčí hluboko v ideologiích první poloviny tohoto století. Je to poprvé v historii, co Evropa upadla do ideového zpoždění. Předtím vždy spíše předbíhala své možnosti a produkovala vzorná a zbrusu nová spravedlivá uspořádání společnosti a sociální utopie v době, která poskytovala jen málo nadějí na jejich uskutečnění. Vždy, když odpadne z ustálených ideologií nějaký pietní postulát, její přívrženci jako by sykli bolestí. To třeba, když se komunisté na Západě vzdali diktatury proletariátu. A přitom nikdy žádná diktatura proletariátu neexistovala, vždy existovala jen bezostyšná diktatura vládnoucí strany.

Vždy, když čtu něco o poměrech v „komunistickém“ Československu, ptám se sám sebe, co je naČeskoslovensku komunistické. Snad jen jeho komunistická strana. Nebo je to snad společné stravování v závodních jídelnách? A co je ještě v Československu komunistické? Bydlení v panelácích, které přísně odděluje jedno soukromí od druhého? Ve staré vesnické pospolitosti bylo víc komunistického, jak v celém socialistickém životním stylu dohromady. A co je komunistické na budování komunismu v SSSR? Snad automobilka v Togliatti, která rozšíří na miliony řady nositelů symbolického soukromého konzumního štěstí? Jsou snad komunističtí sovětští turisté, kteří se v Československu vrhají do obchodů a odcházejí s desíti páry bot?

Tuším, že se naposledy zabýval otázkou přechodu ke komunismu Josef Stalin. A to už bylo zapomenuto. Jakého stupně výroby by bylo nutno dosáhnout, aby si mohl každý ukájet své zbytnělé potřeby, jak chce? Co bude společné? Snad chleba, který musíme stále dovážet za drahé devizy? Je dnes vůbec někdo s to zabývat se vážně perspektivou komunismu v té podobě, v jaké je formulován svým základním zákonem — každý podle svých možností, každému podle jeho potřeb? Kdo bude rozhodovat o potřebách? A z čeho se budou krýt, když jedna třetina lidstva žije stále na pokraji hladu a chybí potraviny a začíná chybět energie a průmyslová devastace mění přírodu v poušť?

Ale i tak, kdyby v souladu s prostým rozumem kdokoliv z řad dědiců Karla Marxe řekl, že komunismus je ve světle moderního poznání hranic civilizačního rozvoje iluzí, zasyčelo by bolestí mnoho lidí, a co horšího: miliony občanů zemí reálného socialismu, kteří jsou denně vystaveny heslům o budování komunismu, by se zeptalo, co teď? Muselo by se jim pak říci, že člověk může žít šťastně i bez ukojení zbytnělých potřeb našeho věku, když mu společenský systém zajistí svobodu, důstojnost, která mu patří, bezpečí, práci, stejné šance pro rozvoj jeho bytostných sil, tvořivost, samostatné myšlení a rozhodování, a ještě několik jiných věcí, které jsou poměrně laciné, nejsou náročné na spotřebu energie ani materiálu. Jenže toto nikdo z koryfejů reálného socialismu říci nemůže, zřítil by se svět. I když jen svět falešných ideologií.

Československo je ve střední Evropě. Zeměpisně leží dokonce přímo v srdci Evropy, jak jsem se kdysi učil ve škole. Ideologicky leží ve východní Evropě a z Bratislavy je blíže do Moskvy nežli do Vídně. Mnoho životních obtíží pro občana této země vyplývá do jisté míry z tohoto ambivalentního postavení jeho vlasti. Vzhledem ke své hospodářské vyspělosti, ke své demokratické tradici a typicky středoevropské kultuře a mentalitě. Vzhledem ke své vlastní socialistické přípravě bylo Československo téměř ideálním polem pro pokus s jiným modelem socialismu, než byl ten, který se vytvořil v naprosto jiných podmínkách v Sovětském svazu. Po třiceti letech není tak těžké spočítat příčiny, které vedly k tomu, že každý pokus o odchylku od kanonizovaného modelu byl udušen už v zárodku.

Přesto si organická potřeba odchylek vždy znovu a znovu vynucovala prostor k opatrnému zkoušení rozumnějších alternativ ve formách hospodářského a společenského života. Zvláště v šedesátých letech, ve všeobecné příznivé atmosféře, se toho zkoušelo dost a dost. Když se pak z této zkušenosti začaly rodit obrysy skutečného modelu, bylo vše udušeno invazí a obnovený pořádek vymazal slovo experiment z politického slovníku.

To však neznamená, že byly zničeny vnitřní, typicky československé předpoklady k tvorbě odchylek, k racionalizaci politického života a k jeho vysvobození z absurdit obnoveného pořádku. Napětí v hospodářském a politickém životě, široká latentní nespokojenost, strach, obecný pocit dočasnosti a čekání na změnu, ale i permanentní úzkostlivost a nehybnost stranické hierarchie, to vše jsou důsledky příkrého rozporu mezi národními schopnostmi a chomoutem politického systému, který je omezuje na všech citlivých místech. A tento základní rozpor není v hranicích obnoveného pořádku řešitelný. Dříve či později si změnu vynutí jednoduché potřeby větší výkonnosti národního hospodářství a všeobecná pasivní rezistence vůči soustředěnému úsilí československý lid převychovat.

Homogenní lid, který tak jednoznačně přivítal v roce 1968 pokus o vytvoření takové podoby společenského života, která by byla v souladu s jeho tradicemi a mentalitou, se v obnoveném pořádku nezměnil. Přizpůsobil se pouze nevyhnutelnosti, která jako by měla kosmickou povahu. V podstatě je to však dodnes tentýž lid, i když si jistě jeho politické vedení mnohokrát přálo vyměnit ho za jiný. To však není možné přesně tak, jako nelze vymazat z jeho paměti vzpomínku na jednu srpnovou noc a několik následujících dní.

Není však třeba skrývat, že chování tohoto lidu v éře obnoveného pořádku provokovalo úvahy o českém a slovenském národním charakteru. Takové úvahy poskytují hojně možností pro erudici a pěkná skloubení historických a mravních skutečností. Nepopírám, že se mi takové úvahy líbí, ale v tom případě pochybuji o tom, že rychlá rezignace a později apatie mají co dělat s národním charakterem. Přirozené, v československé historii se dá vysledovat opakující se rezignace, jenže každé bližší ohledání jednotlivých kritických situací národa vypovídá také o beznadějnosti odporu. Středoevropský prostor je náramně nevhodné pole pro hrdinská gesta.

V posledních letech jsem si nejednou kladl spekulativní otázku: jak by se asi chovaly jiné evropské národy, tak rozdílné ve svém charakteru, kdyby byly takřka jediném okamžiku vystaveny tak dramatickému zauzlení národního života, jako lid Československa v roce 1968? Co by zvolili občané jiných států? Když by předem věděli, že přizpůsobením nepřijdou o bezpečí, o pohodlí, o dosáhnutý blahobyt, o národní jazyk, o suverenitu svého soukromí, o konzumní radosti, na které si zvykli, o všechno podstatné v každodenním životě, a přijdou jenom o naději na národní suverenitu, o naději na svobody, lidská práva a důstojnost. Kdo ví, jak by se rozhodly? A každý sám, bez vedení, organizace a širší solidarity.

Československo je v Evropě a žije v něm evropský lid. Tento lid se celkem nijak neliší od svých sousedů na všech světových stranách. Jen jeho politické dějiny jsou v posledních letech trochu neevropské. Nebo je tomu naopak a dějiny Československa v sobě zrcadlí tu nejevropštější problematiku?

Jisté je jedno: obnovením pořádku bylo v Československu pouze odloženo na pozdější dobu rozhodující dějství zápasu o evropskou podobu socialismu. Je to zápas o humanizaci revolučně vytvořené hospodářské a sociální struktury. V tomto zápase se setkává brutální a surová zkušenost Východu se skepsí a racionalismem Západu. Československé úsilí v roce 1968 bylo možná předposlední kapitolou tohoto zápasu. Impuls k té poslední vzejde možná z některé jiné země anebo z více zemí najednou. Část světa, která sama sebe nazvala reálným socialismem, má před sebou rozhodně zajímavé dějiny.

Bratislava, 1975 - 1977

Předmluva k italskému vydání knihy „Obnovení pořádku“

Vážený pane,

z Vašeho dopisu jsem vyrozuměl, že máte v úmyslu připravit italské vydání mé knihy „Obnovení pořádku“ a že byste přivítal, kdybych k tomuto vydání vymyslel nějakou předmluvu. Mně se samozřejmé líbí myšlenka napsat předmluvu k italskému vydání, už proto, že taková práce vytváří pozoruhodný kontrast s prostředím, ve kterém tyto řádky píšu. Prší totiž, leje jak z konve a já jsem si vzal týden dovolené. A teď řekněte, proč bych nemohl předpokládat, že v Itálii svítí slunce. O to pěknější je to pocit psát neznámému italskému čtenáři. Zvláště, když jsem do Itálie ještě nikdy nikomu nepsal, protože tam nikoho nemám, když jsem tam nikdy nebyl a zřejmě se tam tak brzo nedostanu. O to se postarají.

Tím, že Vám píšu, podstupuji ovšem dvojí riziko. První spočívá v tom, že se takto veřejně přiznávám k tomu, že vím o tom, že má kniha má vyjít v Itálii, a nejen že proti tomu neprotestuji, ale dokonce se pokouším napsat jakousi předmluvu. Před dvěma roky, asi tak v době, kdy se objevily v západním tisku překlady jedné nebo dvou kapitol mé knihy, jsem tvrdil na generální prokuratuře, kam jsem byl v té věci pozván, abych vyslechl výstrahu, že nevím, jakými cestami se můj rukopis, určený pro pár přátel, dostal do světa, a že za to nenesu nejmenší zodpovědnost. A byla to svatá pravda. I tak jsem však byl poučen o tom, že když budu v této „protispolečenské činnosti“ pokračovat, budu zavřený, protože u nás je na to paragraf. Ne na psaní, psaní je u nás beztrestné, psát si u nás může každý co chce, ale nesmí to dát číst jiným a už vůbec ne kdesi na Západě. Prokurátor mi ještě dobromyslně poradil, abych, když už bez toho psaní nemůžu být, psal detektivky, že na to se nebude hledět tak přísné.

Abych však pravdu řekl, neberu toto první riziko tak vážně. Nabyl jsem dojmu, že můj zločin je jaksi už promlčený. Kniha mezitím vyšla v exilovém nakladatelství a také ve Francii a nějaké to příkoří jsem si za to s celou rodinou už odskákal.

Mnohem více mě trápí druhé riziko, že totiž netrefím to, co by asi tak italského čtenáře zajímalo. „Obnovení pořádku“ je knihou naší, československé zkušenosti, zkušenosti s podivuhodnými proměnami ideálu, který jsme v mládí přijali jako naději našich životů a naději velmi uboze spravovaného světa. Jinak řečeno je to kniha o starém problému, o neuvěřitelně drastickém rozdílu mezi ideálem a jeho realizací. Kdo to neprožil, nic o tom neví, a taky to nikomu nepřeju. Mohou se o tuto zkušenost Italové zajímat? Nevím. Možná mi italští komunisté řeknou, jako ten německý student v závěrečné kapitole: to jen Rusové a vy jste ten ideál zkurvili, my bychom realizovali socialismus úplně jinak, bez těch zrůdností, kterých jste se v té vaší východní Evropě dopustili, my bychom ho budovali bez diktatury proletariátu, při respektování demokratických pravidel, lidských práv a tak podobně, vždyť to znáte, říká se tomu eurokomunismus. A my ze země Pražského jara bychom jim museli říci, že i my jsme se o to pokoušeli a že jim to ze srdce přejeme, když se pro to italský lid demokratickou cestou rozhodne.

A problém je v tom, že už celá desítiletí je tu jen ta šance a nikde v dohledu zaslíbená země, jak jsme na ni mysleli v našem mládí. Právě o tom byla řeč při jednom výslechu. Pokoušel jsem se soudruhovi majorovi vysvětlit, že moje myšlení nemůže být závadné, protože tvrdím s malými obměnami jen to, co soudruh Berlinguer, a s tím jsme přece přátelé. Ale soudruh major mi řekl: a to se snad máme učit od těch italských salonních komunistů? A bylo po eurokomunismu.

Ale do těchto problémů bych se právě v této předmluvě nechtěl zaplést. Ani zdaleka už není pravda, že velké ideologie, zakotvené někde v devatenáctém století, mají jakousi univerzální planetární platnost. Dnes jsou tyto ideologie jen kostýmem, v němž národy předvádějí své dějiny. Důležité jsou ty národní dějiny, se svými určujícími komponenty: stupněmhospodářského vývoje, tradicí ve formách politického života, závislostí na jiných, kulturou atd. To ostatní je jen kostým. Aby třeba despocie náhodně vybraných byrokratů nevypadala jako něco, co už tu bylo, oblékne si kostým diktatury proletariátu. A to zase vůbec neznamená, že by takto vzniknuvší despocie nemohla vykonat něco pozitivního pro lid v zemi, kde o demokratických formách správy ještě neslyšeli. To však, bohužel, nebyl případ Československa.

Komunismus například . . . a vidíte, už jsme u toho, člověk dneska nemůže použít slovo z ideologické terminologie, aby o ně neškobrtl. U nás jsou všude takové tabule nebo transparenty a na nich je napsáno třeba: socialismus náš dnešek, komunismus náš zítřek . . . nebo: poctivou prací ke komunistickým zítřkům a tak podobně. Nikdo si toho samozřejmě nevšímá a nikdo o tom také neuvažuje. Pochybuji, že by se o tom zítřku někdy bavili na zasedáních předsednictva strany, tam si soudruzi, chválabohu, lámou hlavy spíše nad zásobováním, nad energetickou situací, nad rozdělením investic atd. jako ostatně každá vláda. A přesto to tu je, ty ideologické mrtvolky podél cest, jako jsou ještě v knihách, v brožurách pro školení, v slavnostních projevech atd. Marx říkal, že komunismus je jednak hnutí a jednak ten vysněný, bohatý a svobodný řád lidského soužití v budoucnosti. Ale ani za svět nevím, jak to myslí ti, kteří nás burcují ke komunismu podél cest.

Kdo by se staral, prosím vás, o komunismus, když se tak těžko shání maso, oblečení, jindy zase saponáty a jindy zase baterie do rádia. Je ohromně výhodné mít v ideologii zářivý cíl, na který nikdo nevěří a který nikoho nevzrušuje. Není zapotřebí skládat účty z jeho naplnění. Když někdo v reálném socialismu vstupuje do strany, tak se ho neptají, zda věří na komunismus a podobné nesmysly z ideologické kuchyně. Mluví se výhradně o výhodách, které z toho bude mít. Nebudou se po něm moci už tak vozit, pošlou ho na školení, dostane lepší práci a časem se stane vedoucím, může postoupit na místo vyhražené jen komunistům, má děti, které se časem budou ucházet ostudium na výběrových školách, takže mu budou vděčny za jeho rozhodnutí, a kdo ví kam to dotáhne, když se bude snažit. V obyčejném životě není prostě pro ideologii místo a není na ni ani čas. Pro tu je vyhrazeno místo podél cest.

Stejně tak nevím, co se tím myslí, když se o Československu říká, že je to komunistická země. Myslí se tím, že je tu u moci komunistické hnutí, nebo že je tu komunismus? To druhé zajisté ne. Tedy to první. Ale usiluje komunistické hnutí o komunismus? To přece ne! Když už o něco usilujeme, tak o to, abychom se v konzumním smyslu aspoň trochu připodobnili západním zemím a aby zůstala zachována ta struktura politické moci, kterou tu máme. To je snad všechno podstatné, pak je tu už jen ten kostým. Předpokládám vždycky, že tohle všecko je všeobecně známo. Ale pak se mi dostanou do ruky knížky a v nich se ty kostýmy znovu oprašují, vylepšují a zdobí novými /litry. Částečně z tohoto podráždění jsem napsal Obnovení pořádku.

Ale pořád mě znepokojuje otázka, zda je naše zkušenost sdělitelná. Co si z ní italský čtenář může vybrat? Naše národní mentalita je pohodlná, klidná, ale zase nejsme všichni takoví chytráci, jako byl Švejk, jak se to o nás často tvrdí. A přece bychom měli být ideologickými příbuznými Rudých brigád. Podle terminologie to tak aspoň vypadá. My jsme taky samá brigáda, brigáda socialistické práce, brigáda na brambory, brigáda na úklid okolo baráku. A rudých praporů tu máme při státních svátcích taky dost. Když ale náš člověk čte v novinách, že byl takovou nějakou brigádou zavražděn předseda vlády, tak řekne: tohle se může stát jenom v Itálii. A ani ve snu ho nenapadne, že ta naše rudá a ty naše brigády se kdysi vařily ve stejném ideologickém kotli jako ty jejich. A už si taky nevzpomene, že ve jménu té rudé, nejasné a krvežíznivé barvy byly u nás pověšeny pro nic za nic stovky mužů a žen.

Je nějaká ideologie za tím masakrem v Bologni? Snad ano, ale nejspíše to bude taky kostým, a to hlavní je ukryto někde v hloubce bezcitných a barbarských lidských duší. Ideologie tu byla vlastně vždy na to, aby povznášela zločiny nad lidský rozměr, aby zločiny nevypadaly, jako by byly páchány lidskou rukou, ale nepochopitelnou a velikou rukou dějin.

Ale nechme toho. Předsevzal jsem si přece, že napíšu něco zábavného, a nedopustím se takového nevkusu, abych italského čtenáře poučoval, ještě k tomu z takového místa ve střední Evropě, kde pořád jenom prší. Řekl jsem si, že budu třeba italskému čtenáři vyprávět, jak se taková knížka, jako je ta moje, v Československu píše a jaké je to dobrodružství. Protože to není jak u vás v Itálii, tady to stojí přemýšlení! A není to jen můj případ.

Já si například koupil takové linkované sešity pro třetí třídu základní školy; v každém sešitu bylo dvacet listů. Řekl jsem si, že když popíšu jeden sešit, bude to jedna kapitola. Každou kapitolu schovám zvlášť, když přijdou, najdou jednu nebo dvě, spokojí se s tím a já snadno napíšu ty dvě kapitoly znova. (Podrobnosti o domovních prohlídkách najde čtenář uvnitř v knize.) Takový obyčejný sešit pro třetí třídu základních škol se vejde snadno do kapsy a mohu ho nosit všude s sebou, i do práce.

Tehdy jsem pracoval na rypadle jako strojník. Když to půjde, říkal jsem si, budu psát i v práci. Vždycky se najde nějaká ta volná chvilka. Některý mistr třeba pro vás nemá práci a řekne: zašij se někde a já ti to pak podepíšu. Nebo je Jozefa či nějaký jiný svátek. Dělníci vědí, že já na stroji pít nemohu, tak mě nechají na pokoji a pijou sami. A já můžu psát do toho zeleného sešitku.

Zdálo se mi však tehdy, že inženýři konstruují stavební stroje tak, aby se v nich nedalo psát. Uvažoval jsem dokonce o tom, že si nechám v dílně zhotovit takovou upínací desku přes volant. Ale potom mi přidělili Poclain a tam byla jenom taková řídící vidlice. Zlobilo mě, že ani francouzští inženýři a konstruktéři nemyslí na to, aby člověk mohl v jejich stroji psát. Tam nebylo ostatně ani tolik místa, aby si tam člověk mohl odložit láhev s mlékem, vždycky se mi vylila.

Ale nechtěl bych dělat ze sebe hrdinu, většinu kapitol jsem napsal u obyčejného stolu doma, večer, o sobotách a nedělích a pak o dovolené. A tak jsem měl najednou dvacet popsaných sešitů. Sedm jsem jich zahodil, protože mi připadaly nudné. Teď jsem stál ovšem před problémem dát se do druhé verze na stroji. Budou slyšet, že nějak nadměrně tluču do stroje. V Československu si totiž všichni lidé myslí, že mají doma odposlouchávací zařízení. Ne ve všech případech je to pravda. Já si to také myslím. Když se o tom ale zmíním u výslechu, smějí se důstojníci státní bezpečnosti a radí mi, abych se tolik nedíval na americké detektivní seriály; že je to drahé zařízení a oni že mají svůj rozpočet, do kterého se musí vejít; ale já zase vím, že prostředků mají dost. Nicméně tomuto nebezpečí se nedalo vyhnout. A tak jsem roznášel každý větší balík popsaného papíru a říkal jsem si, už musí každou chvíli přijít, přece mě tonemohou nechat dokončit!

Samozřejmé, že přišli, bylo jich nejmíň šest a že hledají písemnosti Charty. A já měl doma schovaný skoro hotový rukopis této knížky. Tak jsem si sedl a hrál jsem sám pro sebetakovou hru, jak si hrávají děti - hoří, hoří, přihořívá, voda, voda, samá voda. Samozřejmě jen v duchu. Z dlouhé chvíle jsem trénoval výraz hráče pokeru. Říkal jsem si, jdou po tom rukopisu, anebo nic nevědí a mají tady jenom takové to pravidelné cvičení? Našli toho dost, dneska už ani neví, co mi sebrali a dodnes nevrátili, ale rukopis nenašli, přestože k němu měli takových deset centimetrů. To jsem si dovolil podívat se na prsty, jestli se mi třesou.

No a v tom byl vlastně ten výkon, to dobrodružství, o kterém může takový italský spisovatel jen snít. Měl jsem pohromadě několik exemplářů hotové knížky, a tak jsem ji dal přečístněkolika přátelům. Většinou mi říkali: tys vlastně napsal to, co všichni víme, ale dobré je, žes to tak pěkně napsal. A to mé vždycky moc potěšilo. Ale taky se mě někteří ptali: stojí to za to? A moje žena plakala, že dostanu rodinu ještě do většího neštěstí, než v jakém už jsme, a vtom měla pravdu. Že je to vlastně jen pýcha, celé to chlapské hraní na pravdu, a že když je mi pravda milejší než rodina, že jsem se neměl ženit. Jako kdybych mohl před pětadvaceti lety vědět, že se tu budu dusit ve lži, až mi z toho bude fyzicky zle. Taková ženská logika! No a pak mi tu knížku opsali v Petlici, jestli víte, co to je, a co bylo dál, to už vlastně ani nevím. Že se ta knížka dostala nakonec až k Vám, do Itálie.

No, a to je vlastně celé to dobrodružství se psaním. Je to ještě pořád zábavné? Ještě bych Vám mohl vyprávět, co bylo, když se to dověděli oni. Zavolali si mé, byl tam i náčelník, mlčeli a jen tak divné na mě koukali. Pak mi hodili na stůl cyklostylovaný monitor, kde se píše o tom, kdo nás v západním tisku pomlouvá. No čtěte, jen čtěte! A tak jsem si přečetl, že „levičácký“ plátek „Liberation“ uveřejnil kapitolu z Šimečkovy knihy „Obnovení pořádku“. A potom na mě spustili, že jsem jepodvedl, že jsem je zklamal, že se mnou vždy slušně jednali a já takto, že jak vypadají, když se takovou věc dovídají až z toho monitoru a tak podobně. Prostě jako jacísi dobromyslní vychovatelé, kteří se najednou dovědí, že jejich chovanec na záchodě kouří. Uvažoval jsem o tom, co je to za novou hru a kam to povede. Jen se mračili a já jsem věděl, že mi to psaní, tu urážku a zklamání ještě osladí.

Kdybyste měl pocit, vážený pane, že hořekuji, tak mě zastavte. To bych skutečné nechtěl, vždyť se mi vlastně nic nestalo, Gruša seděl za svůj „Dotazník“ dva měsíce, Lederer nepočítaně a Havel je v base také jako spisovatel, i když v rámci jiného paragrafu. Já se vlastně snažím být jenom zábavný. Vím ze zkušenosti, že lidské příběhy jsou zajímavější než teorie. Chtěl jsem Vám vyprávět ani ne tak svůj příběh jako příběh té knížky, co máte před sebou.

Jak se to už tak dělá, napsali o ní v novinách plno špatností. Nikdy jsem se nedověděl, kdo to vlastně napsal. Je to k nevíře, ale prý o tom nevěděli ani v redakci. Prostě dostali anonymní rukopis s příkazem, aby ho otiskli. Kromě nadávek tam nic tak moc zábavného nebylo. Vyčítali mi, že jsem před dvaceti lety dostal od státu dvoupokojový byt a nechovám se podle toho. Taky tam ten člověk napsal, že Heinrich MU si ve své ubohé roli ochránců takových typů, jako jsem já, nedovede ani představit, jak dobře se nám žije, že například já si klidně mohu chodit na ryby, jak kdesi otevřeně přiznávám.

Zábavné je ale jistě to, že mě kvůli této knize vyloučili z odborů, ze Svazu zaměstnanců ve stavebnictví. U nás už byli někteří vyloučeni z odborové organizace, většinou za podpis Charty, ale já jsem byl skutečně vyloučen jedině a výhradně za napsání této knížky. Svolali schůzi a postarali se o to, abych na ni nepřišel. Přirozeně to nebyl nápad našich odborářů, kteří se zabývají hlavně rozdělováním poukazů na rekreaci a organizováním zájezdů, to jim opět jen příslušné orgány našeptaly. Ale přesto řekli vyjeveným lidem, kteří tam přišli, že se podle jejich názoru napsání takové knihy neslučuje s členstvím ve Svazu zaměstnanců ve stavebnictví a aby hlasovali pro moje vyloučení. Takové hlasování je v Československu starý rituál. V takovém případě se každý zamyslí, spočítá si svůj plat, děti, které musí živit, plány, které má se stavbou domku, vzpomene si, že má zažádáno třeba o byt nebo o zájezd do zahraničí, a usoudí, že jako ve všech takových případech proskribované osobě nepomůže a sobě uškodí, a pak podle toho hlasuje. I tak vzbudila velkou pozornost skutečnost, že tři nebo čtyři přítomní se hlasování zdrželi. Nemusím snad dodávat, že knihu, o které hlasovali, nikdo nečetl, že dokonce ještě jako kniha ani neexistovala, ti lidé hlasovali jen o špatné pověsti. Ptal jsem se později člověka, který tu schůzi řídil, jestli v něm nevzbuzovalo pochybnost odsoudit autora za knihu, kterou nečetl. Ale on se na mě podíval a řekl, že nikdy nebyl v Tokiu, a přesto nepochybuje o tom, že Tokio existuje. Tuším, že jsem v dané chvíli svačil a údivem mi zaskočilo. Takový argument jsem v životě ještě neslyšel, ten člověk si ho musel vymyslet v nějaké bezesné noci. Moji kolegové mají velmi chytrého předsedu odborové organizace. Já jsem dodnes odborově neorganizován, jsem jako bílá vrána, až umřu, nedostanou moji pozůstalí příspěvek na pohřeb. Až k takovým věcem může vést napsání knihy.

K této knize se váže ještě několik zábavných příhod. Nějaká příslušnice - asi - volala například několikrát mou ženu a ptala se jí, zda se nestydí vyjít na ulici a kdy se se mnou rozvede. Ale to vlastně moc zábavné není, ani to ostatní, co ještě následovalo. Veselé příběhy jsou vyčerpány a ty neveselé si necháme pro sebe.

Možná by se však z příběhu jedné knihy z mnoha podobných dalo na závěr vyvodit nějaké to poučení. Svět je dnes tržištěm ideologií, politických programů nejrůznějšího druhu a lákavých cest do šťastné budoucnosti. Jak to ale vypadá, jsou lidé po všech zkušenostech z minulých debaklů opatrnější a nemají moc chuti řadit se do orgiastických zástupů a odevzdat jedné pravdě všechnu svou naději. Některé pravdy se totiž tak dlouho utvrzují a brání proti jiným, až se stanou lží. Potíž je v tom, že takový obrat se děje nenápadně, a když se stane zřejmým, je už pozdě na záchranné práce. Jsou však jisté neklamné známky takového obratu a knihy jsou jednou z nich. Jakmile nějaká ideologie začne tvrdit, že je třeba odstranit nějakou knihu, protože zpochybňuje její dokonalou krásu, je nejvyšší čas troubit na poplach. Když vám někdo řekne, že nějaká kniha je škodlivá, anebo v dané chvíli nevhodná, že lid si ji vyloží nesprávně, že knihy jsou proto, aby myšlení sjednocovaly, a ne aby ho rozdělovaly, že na zkoumavé a pochybující knihy teď není čas, že snad až později, že bychom byli hlupáci, kdybychom popřávali sluch nepřátelům naší pravdy, že dobře, dobře, ale takovou knihu dáme do ruky jen vybraným a vyspělým čtenářům, když vám tedy někdo bude tvrdit něco podobného, obraťte se k němu zády. Protože až vám to začne tvrdit vaše vláda, úřady a policie, bude pozdě.

Autor

V Československu, září 1980

Sebrali ho ve středu 6. května…(1981)

To je to jediné, nad čím si opravdu neustále lámou hlavu: zavřít - nezavřít?! Koho zavřít a koho právě nezavřít. Jak jsou všechny ty mocenské elity v dějinách stejné! Je to až k neuvěření. Pořád myslí jenom na nebezpečí, které jim hrozí od jejich kritiků. Nepochopí asi nikdy, že právě systém moci sám jim připravuje zkázu. Že zbaveni všech kontrolních korektivů se dopouštějí čím dál více hovadin až k hořkému konci.

(Z Dopisu z Prahy, Listy, roč. X, č. 1, únor 1980.)

Milanovi Šimečkovi, svému „příteli nejmilejšímu“ z Bratislavy, jsem začal telefonovat záhy poté, kdy jsem přišel do exilu. Nejprve jen občas, pak stále pravidelněji, zejména když „pošta“ přestala od ledna 1977 doručovat jemu mé dopisy a když jeho psaní přestala překračovat hranice. V posledních třech letech jsem vytáčel jeho číslo týden co týden. A protože znám jeho vášnivé zaujetí pro poznávání nejrůznějších životních situací, telefonoval jsem mu ze Salt Lake City v půl desáté večer tamějšího času, tedy právě ve chvíli, kdy končil v Bratislavě svou snídani, aby se dostal včas na šestou do práce v „centrálnej výrobni betónu“. Anebo z telefonní budky na Trafalgarském náměstí v Londýně, kdy jsme byli každých dvacet vteřin přerušováni pípavým požadavkem automatu po vhození další desetipencové mince. Jindy pak -- znaje jeho největšího koníčka, totiž science-fiction a bizarnosti všeho druhu -- jsem mu sdělil telefonicky své zážitky z televizního přenosu prvomájového průvodu v Moskvě, který mi zprostředkovala v Hannoveru zachytitelná televize z východního Berlína.

V úterý večer 5. května 1981 jsem s ním hovořil zatím naposledy. Chvíli jsme jen tak nezávazně klábosili; jeho hlas zněl ještě klidněji a uvolněněji než jindy. Snad proto, že u něho byl na kus řeči Miro Kusý; Milan povídal, že se právě chystají otevřít lahvičku borovičky, aby oslavili chvíli klidu a pohody. Nezdržoval jsem, věda, že jejich večer je krátký; ve stavebnictví se začíná pracovat v šest ráno. Jen se mi chtělo zašeptat - „bacha, Milane, něco se děje“ - ale nakonec jsem to neudělal. Neviděl jsem racionální důvod, proč ho obtěžovat s informací o události, která se ho vůbec netýkala a která se stala osm dní předtím na české straně rakousko-československých hranic.

Když jsem volal znovu o dva dny později, znepokojen zprávami o zatýkání v Československu, nebyl už doma. Sebrali ho ve středu 6. května. Od šesti večer do půlnoci domovní prohlídka - a potom do vazby. Paragraf 98, odstavec 1 a 2, písmeno a-b: podvracení republiky ve spolupráci s cizí mocí nebo s cizím činitelem a ve větším rozsahu. Českoslovenští strážci „obnoveného pořádku“ rozhodli, že záležitost zadrženého francouzského auta s tiskovinami se Šimečky týkat bude.

Cítím se od té doby ještě bezmocnější než kdykoli dříve při zprávě, že ten nebo onen přítel či jiný nevinný člověk se ocitl ve vězení. Znovu pročítám důvěrně známé kapitoly Šimečkovy knížky Obnovení pořádku, v nichž popisoval situace související se zatčením, soudním řízením a vězněním lidí, jako je on sám. Znovu a znovu si čtu v dopisech, které mi psal do Prahy v roce 1972, když byli zatčeni Kalinovi a když pak náš společný přítel Laco Kalina byl odsouzen na dva roky do vězení.

Přemýšlím, co udělat pro Milana Šimečku, a konfrontuji svůj pocit bezmoci s tím, co asi cítil on, když se snažil v létě 1972 zabránit potvrzení onoho absurdního rozsudku. Podařilo se mu tehdy dokonce dosáhnout výsady osobní audience u předsedy Slovenské národní rady, jíž byl přítomen i předseda slovenské vlády. Na jeden den se cítil potvrzen ve svém nezlomném optimismu. Nakonec mu však nezbylo - když navzdory všem „signálům“ odvolací soud rozsudek nad Kalinou potvrdil - než konstatovat (s rozhořčením, které proniká do jeho textů jen tehdy, když se děje křivda jiným lidem):

„Výsledek soudního řízení je takový, jaký byl. Ukázalo se zase jednou, že ta skupina lidí, která ovládá bezpečnostní a soudní aparát, je silnější než ti, kteří úřadují ve velkých pracovnách a kteří si sem tam ještě dovolí luxus nějakých zbytků morálky. (...) Soudce pronesl závěrečný hodinový projev plný nenávisti, a ke všemu si pozvali na oba dny organizovanou veřejnost, všechny ty lidi s prdelníma ksichtama, kteří se přišli podívat na utrpení starého člověka a kteří by se asi mnohem líp bavili na popravě. Je mi teď zcela zřejmé, že moc představitelů státu trvá pouze ke dveřím jejich úřadů a že jejich strach je větší strachu našeho. Nicméně oni to byli, kdo politickým rozhodnutím vydali všechny vězněné do rukou mechanismu, který nezná slitování ani velkorysosti.“ (20. 9. 1972.)

Snažím se odhadnout, jakou roli Milanu Šimečkovi vyhradili ve scénáři, který stačili napsat mezi 28. dubnem a 6. květnem tohoto roku. (Anebo byl už napsán daleko dříve a jeho realizace jen čekala na „vhodnou“ příležitost?) A jak velký bude asi účet, který mu předloží za všechno, co v jejich očích spáchal před tím. V telefonu se pokouším žertovat s jeho ženou Evou, povídáme si o našem „Babínském“. Jen je mi stále méně do žertování, když zjišťuji, že si znovu vybrali právě Evu jako prostředek, jak potrestat Milana za to, že se nechce dát vyvést ze svého klidu a vyrovnanosti ani ve vězení. Eva je ve svých padesáti letech už několik let invalidní důchodkyní poté, když ji propustili z univerzity za to, že Milanovi vyšla v zahraničí kniha Obnovení pořádku. Od jeho zatčení byla už dvakrát v diabetickém komatu; zjistili, že ji nejvíc potýrají, když zařídí, aby nedostávala Milanovy dopisy, třebaže podle ujištění dozorčího prokurátora a ředitele věznice jako „nezávadné“ prošly vězeňskou cenzurou a údajně byly svěřeny poště. Dostala jen jeden, 26. května; kolik jich bylo celkem, že Milan nezapomněl ani na její padesátiny, ani na výročí svatby, to se dověděla až při první povolené návštěvě v Ruzyni.

Připomínám si v té souvislosti pasáž z jednoho Milanova dopisu, v němž se zmínil o rodinné situaci: „Na to nejtvrdší dno dopadla Eva, pro ni dost dobře neplatí útěcha, že touto cestou šli jiní. Ona si ji nevybrala, já za ni nesu odpovědnost. A to je ta nejbolestnější stránka naší existence, protože ji nejsme schopni strávit, hodit přes rameno a říct si spolu, že hlady neumřeme a slunce nepřestalo svítit. Eva to prostě nedovede, pro ni je to těžké psychické zranění. (...) Mne se jen zmocňuje temná zuřivost nad zbabělostí a nelidskostí těch, kteří předem zvážili, že nejúčinnější je sypat sůl do otevřených ran, a ne na hroší kůži. Žijeme skutečně v takovém světě.“

V jednom z několika málo dopisů, které jsem za posledních pět let od Šimečky dostal (díky neznámým dobrodincům, kteří je převezli přes hranice a v zahraničí podali na poštu), mi napsal -- s datem 5. dubna 1979 -- následující řádky, které jsem si po jeho zatčení znovu nalistoval.

„Od jistého smutného dne, kdy v Praze v domě Na klášterním zavřeli bránu, mám pocit jakési dvojjediné bytosti, která existuje zde, ale současně existuje ještě i v Evropě, projde po Waterloo Bridge, a dokonce si zaletí i do Ameriky. Ne že bych si uměl představit tu Ameriku, to ne, konkrétně si neumím představit téměř vůbec nic, jde spíše o to, že mám pocit toho vnějšího světa a vlastní souvislosti s ním, to jsem nikdy neměl a ani nevím, jestli jsi to Ty, nebo já. Vím však zcela jistě, že jsem o mnoho bohatší tímto způsobem; když se dívám po lidech nebo s nimi mluvím, chovám v sobě toto tajemství, které mě činí odolnějším proti těm věčným depresím z izolace a domácího vyhnanství... Zdá se mi také, že tato dvojjedinost ovlivňuje i moje myšlení, že mě vzdaluje od tohoto úzkého prostoru a činí ze mne pro zdejší poměry až příliš velkého blázna. Snad se to projevuje i v tom, co píšu a s čím si lámu hlavu.

Nenamlouvám si při tom moc, že jistá ochrana, kterou mi zprostředkovává Tvoje dvojjedinost, je neprůstřelná. Platí snad jen pro tuto chvíli a pro stav rovnováhy. V jiné chvíli jsme snadno odstřelitelní. Ale to není podstatné pro pocit odvahy a chuti k životu. Podstatnější je to, že tě nemohou umlčet, uvrhnout do zapomnění, udělat z tebe nahou lidskou bytost, která nemá nic, jen samého sebe a své úzkosti o zbytek života a života svých blízkých.

Takže moje evropská součást mi umožňuje žít, sedět někdy a trápit se nad zpozdilými úvahami o běhu světa, a dokonce mít někdy i radost z pěkného dne a pěkného večera a z blízkosti těch několika přátel, kteří nám zůstali. Nevím, co to přesně je, když mi do telefonu říkáš, že mě pozdravují mí čtenáři, neumím si je představit, ale když to říkáš, tak jsou, a tím pádem mě neznepokojuje otázka, kterou mi položil telefonující anonym: ‚Tak čo, ty kokot, pre koho to vlastne píšeš?‘(...)

Pro tohle všechno dohromady slyším středeční zvonění telefonu beze strachu a jen s radostí si píchám tuhle injekci heroinu; rozechvívá mě jenom navyklá šetrnost domácích poměrů -- tenhle rozhovor byly jedny boty a tenhle plná nádrž benzínu. A pak si při tom všem říkám, jakou já tu hraji roli? Vykládám Ti tu o své dvojjedinosti a jsem fakticky jenom jejím příjemcem.“

Na tomto místě se vždycky znovu zastavím. Bláhovec bláhový! Jak rád bych ho teď dostal na drát, abych mu řekl, jak chybí mně ta středeční či páteční „injekce heroinu“ a jak je těžko při pomyšlení na jeho osud nám všem, kdo jsme byli a stále jsme příjemci jeho „zpozdilých úvah o běhu světa“.

Ale když už vymyslel ten příměr o dvojjedinosti, je nyní na mně, abych jednal v jeho duchu. Nemůžeme si vyměnit svá místa, nemohu ho zastoupit, nemohu zmařit pomstu mocných. Ale snad lze zkřížit aspoň jeden ze záměrů Šimečkových věznitelů, umlčet jednu z nejvýraznějších osobností současného českého nezávislého myšlení a nezávislé publicistiky. V náhradu za naše pravidelné rozhovory jsem se začal probírat Šimečkovými texty, a také jeho dopisy z let 1970-75 (část z nich jsem vydal v německém překladu v knize Die sieben Jahre von Prag, 1969--1976) i z let pozdějších. S údivem jsem konstatoval, o kolik více toho stačil napsat jen v posledních letech, než kolik zatím opublikovaly exilové časopisy a nakladatelství. A rozhodl jsem se postupně zpřístupnit i toto dosud nepublikované bohatství myšlenek o krachu spasitelských ideologií, postřehů z každodenního života i úvah o možnosti lidí dnešního světa rozhodovat o svém osudu a spoluutvářet vlastní život.

Slyším námitku, zda se tím Šimečkovi nepřitíží, zda se neposkytnou Státní bezpečnosti a soudu jen další důkazy. Důkazy o čem? O podvracení republiky? Myslím, že by Šimečka jako první poslal k čertu každého, kdo by ho chtěl cenzurovat ze zorného úhlu Státní bezpečnosti a podobnými obavami se ztotožňoval s jejím způsobem vidění. Ať už bude obžaloba formulována jakkoli, základní a jediný důvod, proč se Šimečka ocitl ve vězení, je to, že se odmítl vzdát vlastní totožnosti, že se rozhodl lpět na ní jako na jediném, co má smysl, jestliže člověk nechce zůstat „nahou bytostí“, která nemá nic jiného než „sebe samého a úzkost o zbytek života“.

Svou vlastní totožnost, na níž trval, však neprosazoval vyzývavě, silnými slovy, ani jako jediné řešení pro každého. Jeho práce nabízejí smířlivé rozuzlení konfliktů, varují mírnými slovy, z nichž prozařuje znalost slabosti a zranitelnosti lidí, i utrpení, na něž je bohatý život každého z nich. Stále více mi v posledních letech připadal jako „boží člověk“ se svou shovívavostí a laskavostí i vůči mocným ve světě reálného socialismu; jako by jim vždy spíše domlouval, aby se aspoň z pudu politické sebezáchovy pozvedli na horizont národních a státních zájmů.

Šimečka našel svou cestu ze «společenství strachu», aniž ji však komukoli nabízel jako cestu univerzální. Čtenáři jeho eseje, jehož název jsem právě použil v předcházející větě, si možná připomenou Šimečkovu argumentaci o tom, jak nesnadný a obtížně proveditelný je «program občanské statečnosti a neústupnosti z poznané pravdy». Znal to ze svého každodenního života. Chtěl bych dosvědčit, že mu nikdy nebylo lhostejné, jaké následky má jeho občanský postoj pro jeho nejbližší. Ptal se mne jednou na mé děti a na to, jaké je to v emigraci, «když všechno závisí už jen na dětech samotných a když jim neležíš v cestě jako balvan se svou tupou neústupností». A dodával: «Nemysli si, že si někdy neříkám, jaký jsem to člověk, když jsem nechal svou rodinu ‹padnout na dno›, jak mi vyčetl otec jednoho přítele.»

Věděl, že je „odstřelitelný“ ve chvíli, kdy bude porušena „momentální rovnováha“, nemohl se však přinutit, aby šel ještě jednou cestou „těch generací vzdělanců ve východní Evropě“, které „zmařily své životy ve službách mocenských elit, popřely pochybnosti a znásilnily podstatu vzdělání“. Chtěl zůstat věrný svému přesvědčení, „že když nic jiného, je povinností intelektuála aspoň popsat situaci v sociálním společenství, ve kterém žije“. (Cituji jeho Československé Polsko, polské Československo z prosince 1980.)

Píšu možná páté přes deváté, ale nejde mi o žádný medailonek Šimečky filozofa, politického publicisty a spisovatele. A jeho životopisné údaje si lze nalistovat také jinde. Těmito úvodními řádky jsem chtěl čtenáři poskytnout vodítko ke třem následujícím Šimečkovým textům z let 1979--81, které velmi těsně souvisejí s jeho dnešní situací a přispívají k pochopení jeho životních motivací a postojů. Eventuálně pomoci, aby se nad oněmi texty pokusil o to, co s texty jiných dělává Šimečka -- „vyloupnout si z nich ne pěkné ideje, ale autorovu lidskou bytost“. (Dopis E. Kohákovi.)

Každý z těch textů má mnoho významových vrstev; interpretace závisí také na zorném úhlu pohledu. Cynik by řekl o úvodním Být ve vězení, že tu Šimečka už před dvěma lety přesně popsal, za co dnes bude bručet v base, a že tedy není proč se rozčilovat. Podobně by se mohl vysmát Šimečkově naivitě a optimismu, demonstrovaným v úvodu k italskému vydání Obnovení pořádku, stylizovaném jako fiktivní dopis. Za trochu normálních okolností by Šimečkův obhájce při procesu mohl použít jeho dopisu Kohákovi jako důkazu o absurdnosti obvinění z podvracení republiky. Hle, údajný nepřítel socialismu píše dopis, který byl určen k „propašování“ přes hranice spolupracovníkovi „ideo-diverzních centrál“ (soudě podle způsobu psaní Rudého práva, lze tak v reálně socialistickém jazyce filozofa Koháka označit, neboť je častým přispěvatelem Svědectví a jiných exilových časopisů). A čím se zabývá? Otázkou metody ve společenských vědách. A co má být, řekl by Milan Šimečka, který osvědčil maximální vůli chovat se jako normální člověk i v těch nejnenormálnějších časech. A tak mne také nepřekvapuje, že večery v cele tráví tím, že svým mladým spoluvězňům, kteří nikdy nečetli knížky pro mládež, vypráví na pokračování příběhy z knihy Trosečníci z Vlaštovky. Zná tu knížku skoro nazpaměť, četl ji mnohokrát, vždycky když ho osud nějak přitlačil. Ale ani tentokrát si určitě nepřipadá jako ztroskotanec.

Vilém Prečan

* * *

Příspěvek byl publikován v časopise Svědectví (roč. 17, č, 65 (1981), s. 37-40.)

* * *

Poznámka autora z prosince 1993:

V úvodu článku citovaný „Dopis z Prahy“ napsal samozřejmě Šimečka (8. srpna 1979), a to mně; v Listech však úmyslně nebyl jako autor uveden. Podobný krycí účel sledovala moje zmínka v textu článku o «dobrodincích» zprostředkujících naši údajně «občasnou» korespondenci. Všechny citované dopisy jsou uloženy v mém osobním archivu. – A ještě názvy oněch tři Šimečkových textů, které můj článek uváděl: Být ve vězení, Dopis Erazimu Kohákovi, Předmluva k italskému vydání knihy Obnovení pořádku.

Doslov k londýnskému vydání knihy „Obnovení pořádku“

Vše podstatné o vzniku díla Obnovení pořádku, o autorových záměrech a motivech, s nimiž se pustil do psaní, najde pozorný čtenář přímo na stránkách knížky samotné. V předmluvě kitalskému vydání, napsané o tři roky později, kterou vydavatel přiřadil k tomuto druhému českému knižnímu vydání díla, uvedl autor další podrobnosti o okolnostech, za nichž byl rukopis Obnovení pořádku napsán, a zmiňuje se také onásledcích - velmi zdrženlivě a nikoli o všech - které pro něho mělo publikování knížky v zahraničí. Nemělo by valnou cenu chtít k tomu cokoli dodávat.

Za šest let, jež dělí druhé české knižní vydání z roku 1983 od dokončení rukopisu v r. 1977, událo se mnohé v Československu i v jeho nejbližším sousedství, v životě autora Obnovení pořádku i v kruhu jeho přátel. Dnes by jistě dovedl Šimečka kapitolu IX a X napsat daleko barvitěji, má mnohem více osobních zkušeností s policií, výslechy, vyšetřováním: v době, kdy psal přítomnou knihu, neměl vlastní prožitek z vězení - dnes má za sebou 13 měsíců vyšetřovací vazby. Ladislav Kalina, onen Ladislav K., jehož příběh byl předlohou pro kapitolu Soud, se mezitím vystěhoval z Československa a v Mnichově zemřel, když ještě stačil realizovat záměr, pro který byl svého času odsouzen, totiž vydat cizojazyčně knihu politických vtipů (několik dalších knih připravil k vydání, žel už posmrtnému); jeho příběh se ostatně stal námětem filmu britské televizní společnosti, jež ho realizovala s maximální věrností předloze, a tak oběhl svět. Julka Kalinová - to o ní se to píše na straně 141 - po pěti letech studia s vynikajícími výsledky v Německu a Anglii dokončuje na mnichovské universitě diplomovou práci o židovském spisovateli z Prahy Jiřím Langrovi.

Otázky a varování, jež Šimečka formuloval v závěru řady kapitol (viz strany 79, 89, 143, 168, 180) jsou v dnešním Československu stále aktuální, avšak nikoli už jen jako memento, ale jako směnka předložená k zaplacení: bumerang normalizace se vrací na hlavu režimu, který krátkozrace „řešil“ krizi systému tím, že o ni zakázal mluvit a psát, zbavil existence nebo poslal do vězení ty, kteří na společenské neduhy hledali lék. Kvůli kapitole o korupci Šimečku obviňovali z pobuřování; dnes je směšná i vzpomínka na ta obviňování, poté když byly zveřejněny otřesné doklady o korupci nejvyšších státních funkcionářů v Polsku a když se i v Československu v tisku píše a na schůzích mluví o korupci a obohacování prominence, třebaže zatím jsou na řadě jen někteří z vrstvy těch „leníků“ (srv. stranu 165), které si režim koupil do hospodářských funkcí.

Šimečkovo Obnovení pořádku je nicméně stále aktuální, přes všechny změny, k nimž mezitím v Československu i ve světě došlo, navzdory tomu, že v něm ještě nemohlo být nic ani o Polsku Solidarity, ani o tamějším obnovování pořádku, nic o Chartě 77 a nových metodách persekuce, o ekologické katastrofě severních Čech; je neustále aktuální a platné, přestože mezitím mánie k dispozici daleko přesnější fakta o rozsahu exekuční persekuce z doby obnovování pořádku, než která se uvádějí v příslušné kapitole knížky.

Důvod této aktuálnosti spočívá v tom, že se autorovi podařilo při líčení restaurace totalitního režimu od jara 1969 vysledovat, co je pro tento obnovovaný pořádek typické, uchopit a popsat jeho základní rysy jako nové fáze systému nastoleného brzy po válce: fáze poreformní, post-totalitní (řečeno termínem Václava Havla z Moci bezmocných) nebo reálně socialistické, jak ji z ideologického zoufalství nad sebou definoval režim sám. Řekl bych, že podtitul knížky, v němž autor označil práci za příspěvek k typologii reálného socialismu, vyjadřuje její obsah výstižněji než její název „obnovení pořádku“: je v ní totiž popsán aanalyzován nejen proces obnovování pořádku, ale také dodnes trvající obnovený pořádek - reálný socialismus.

Šimečkova kniha je poutavá nejen svou aktuálností, ale také živostí a barvitosti výkladu, jež patří bezesporu k důvodům obliby nejen této knihy, ale i dalších textů z jeho pera, ať už jsou to fejetony, eseje, glosy, politické komentáře nebo rozsáhlejší studie. V daném případě je bezprostřední přítomnost lidského faktoru ve výkladu o společenských procesech a jevech o to důležitější, že odpovídá duchu a realitě doby, o níž se pojednává. Podstata „nepořádku“ let 1968-69 spočívala v tom, že do světa zdání, jehož obraz byl po léta diktován ideologickýmiformulkami a politickým rituálem, vtrhl život: po prvé po dvaceti letech prožívali zase lidé v Československu své autentické dějiny a byli jejich aktivními spolutvůrci; drama dějin se tu odehrávalo veřejně - se vším, co Šimečka v několika málo odstavcích připomíná v první kapitole knížky - politika byla zas jednou dílem lidských bytostí.

Stejným dramatem byla i první doba obnovování pořádku, a tak ji také autor líčí. V jeho výkladu je neustále přítomen prvek „historického představení s živými postavami“, „hra o zradě, lásce a nenávisti, . . . velikosti a nízkosti, . . . o vzestupech a pádech, o penězích a závisti“, abychom použili jeho vlastních slov (srv. stranu 9). Výsledkem je nejen mnohorozměrná aplnokrevná odpověď‘ na otázku, jakými prostředky a za jakou cenu byl obnoven „pořádek“, ale také jakými prostředky, za jakou cenu, s jakými riziky a oběťmi pro celou společnost a každého jejího člena se zmrtvělý a demoralizující, odlidštěný pořádek reálného socialismu udržuje.

Jsou knihy, které čtenáře fascinují tím, že mu potvrzují, co vlastně už „znal“ nebo dosti zřetelné cítil, co však nedovedl přesně pojmenovat, srovnat do logického řetězu příčin a následků; až při čtení se z mozaiky dojmů a podvědomě „známého“ stává nová kvalita vědomého. Čteme, vnímáme známé děje a jejich povědomé kulisy, a přece prožíváme dobrodružství nového poznání, protože náhle lépe rozumíme souvislostem a hlouběji pronikáme k podstatě jevů všední každodennosti. Šimečkovo Obnovení pořádku patří právě k takovým fascinujícím knihám.

Vilém Prečan

Hannover, září 1983

Milan Šimečka, PhDr., nar. 6. března 1930 v Novém Bohumíně.Filozof a publicista.

Absolvent filozofické fakulty brněnské univerzity, kde studoval v létech 1949-1953 obory: filozofie, česká a ruská literatura. Od roku 1954 působí trvale na Slovensku, kde byl nejprve odborným asistentem na Univerzitě Komenského, později na Vysoké škole múzických umění, kde habilitoval a přednášel do března 1970. V zimním semestru 1967-68 byl šest měsíců stipendistou Ústavu pro evropské dějiny v Mohuči.

V šedesátých letech publikoval v časopisech Kultúrny život, Literární noviny, Reportér, Literární listy, Doba, Listy a d., pracoval pro rozhlas a televizi a uveřejnil dvě knihy: Sociálne utópie a utopisti (Osveta: Bratislava 1963) a Kríza utopizmu. O kontinuite a vyústení utopických názorov (Obzor: Bratislava 1967).

Po propuštění z vysoké školy při normalizačních čistkách (březen 1970) pracoval jako řidič, stavební dělník, bagrista a zřízenec ve výrobně betonu. Od 6. května 1981 do 27. května 1982 byl ve vyšetřovací vazbě v Bratislavě a v Praze-Ruzyni, obviněn z údajného trestného činu podvracení republiky (paragraf 98/1-2 a,b tr. zákona). Od roku 1975 publikuje v samizdatu jako fejetonista, esejista, politolog a literární kritik. Většina jeho prací vychází následně tiskem v zahraničí v jazyce originálu (píše česky i slovensky) i v překladech.

Bibliografie prací Milana Šimečky zveřejnených tiskempo roce 1970

Fejeton o loučení: Listy, roč. VI, prosinec 1976, č. 6, s. 24 až 25; Svědectví, roč. XIV, č. 54/1977, s. 266 n.

Fejeton o zemině: In: Čára na zdi. Fejetony. Index, Köln 1977, s. 73-76.

Kamenožráči: Tamtiež, s. 131-133.

Hostages: Index on Censorship, vol. 6., nr. 3, May-June 1977, s. 29-30 (anglický preklad fejtónu z 15. januára 1977: „Ludvíkovi Vaculíkovi namiesto fejtónu“).

Obnovení pořádku: Příspěvek k typológii reálného socialismu. Úryvky v Svědectví, roč. XIV, č. 56/1978, s. 639-58. Knižné vydania: Index, Köln 1979, 207 s. — Rozmluvy, Londýn 1984, 222 s. — Francúzsky preklad C. Foumierovej: Le rétabilissement de ľordre. Contribution à la typológie du socialisme réal. Francois Maspéro, Paris 1979, 213 s. (Ca- hiers libres 355). - Taliansky preklad Lezioni per il ristabi- limento deľ ordine. Contributo alla tipologia del socialismo reale (S predslovom napísaným pre talianske vydanie a s úvodom Jiřího Pelikána). Edizione e/o, Roma 1982, 182 s. — Nemecký preklad XVI. kapitoly s názvom „Anpas- sung“, in: L 76, Köln - Frankfurt/M 1978, s. 32-41. -Poľský preklad: Przywrócenie porządku, Warszawa 1982, Wydawnictwo Krąg (samizdat).

Gratulácia: Listy, roč. VIII, září 1978, č. 5, s. 49 (Napísané v januári 1977 k 65. narodeninám E. Friša).

Knihy-neknihy: Listy, roč. IX, červen 1979, č. 3,

s. 10-11 - Home-made Books. Index on Censorship, vol. 8, nr. 5, Sept. - October 1979, s. 24-25. - Les livres faits à la maison. Ľ Alternatíve (Paris), Nr. 2, janvier - février 1980, s. 38-39. - Bücher-Unbücher. In: Jiří Gruša (Hrsg), Verfemte Dichter. Bund-Verlag, Köln 1983, s. 17 až 20.

Spoločenství strachu: Listy, roč. X, únor 1980, č. 1, s. 36-42. Úryvok v Svědectví, roč. XV, č. 60 (1980), s. 673-75. - Community of Fear. International Journal of Politics: Essays from Czech and Slovak Samizdat. Ed. by H. G. Skilling and V. Prečan). - La communauté de la peur. ĽAlternative No 4-5, mai-aout 1980, s. 65-73. - Die Gesellschaft der Angst. Listy, Nr. 2, 1980. s 20-24. (Verkürzt) - La società delia paura. In: Milan Šimečka-Miroslav Kusý, II Grande Fratello e la Grande Sorella, owero la società della paura, Centro studi Europa orientale, Bologna 1982, s. 34-63. (CSEO outprints, no. 15, maggio-giugno 1982).

Být ve vězení: Listy, roč. X, červenec 1980, č. 3-4, s. 102-103. Svědectví, roč. XVII, č. 65 (1981), 41-43. - Im Gefängnis sein. In: Jiří Gruša (Hrsg.), Verfemte Dichter, op. cit., s. 26-30.

Dračí setba totální odpovědnosti: Svědectví, roč. XVI, č. 63 (1981), s. 438-42. (Podstatná časť samizdatového textu „Československé Polsko, polské Československo?“ - Pologne tchécoslovaque ou Tchécoslovaquie polonaise? - ĽAlternative, No. 9, mars-avril 1981, s. 20-23. (Úplné znenie českého samizdatového textu.) - Poland - What the neighbours think. A Czech view. Index on Censorship, vol. 10, nr. 3, June 1981, s. 4-8. - II solco rovinoso della responsabilita totale. In: Milan Šimečka-Miroslav Kusý, II Grande Fratello e la Grande Sorellla, op. cit., s. 82-93.

„Nichts zu lachen“: Listy, roč. XI., červenec 1981, č. 3-4, s. 57-60. (K úmrtiu Ladislava Kalinu.)

Nad Českým snářem: Svědectví, roč. XVI, č. 64 (1981), s. 812-16.

Předmluva k italskému vydání Obnovení pořádku: Svědectví, roč. XVII, č. 65 (1981), s. 47-52.

Dopis Erazimu Kohákovi: Tamže, s. 43-47.

K sedmdesátinám: (Fejtón k narodeninám H. G. Skillinga). Listy, roč. XII, únor 1982, č. 1, 41 n.

Od utopie k diktatuře: (Úryvky z práce Veľký brat a Veľká sestra). Listy, roč. XIII, duben 1983, č. 2, s. 3-5.

Z dopisů z vězení: Listy, roč. XIII, červen 1983, č. 3 (Čtení na léto), s. 119-140.

Chvála menného registra: (Jozefovi Jablonickému k päťdesiatym narodeninám.) Listy, roč. XIII, červenec 1983, č. 4, s. 45 n.

Stížnost na dobu: Obrys, roč. 3, č. 2 (červen 1983), s. 3. - Listy, roč. XIII, červenec 1983, č. 4, s. 69-71.

Why Were Not Marching: The silent voices of Eastern Europe. (Anglický preklad eseje Válka je vůl, k problematike vojny a mieru.) The Nation, July s. 9-16, 1983, s. 43-48 (V júni a v júli 1983 publikované v dennej tlači a časopisecky vo Švédsku, Nórsku a vo Fínsku.)

V piatok popoludní: Obrys, roč. 3, č. 3 (záŕí 1983), s. 3. n

O odchodu do světa: (Ze sloupků, které bych rád psal do Literárek, kdyby nějaké byly.) Tamže, s. 16.

Konec nehybnosti. Vydavatelství Lidových novin, Praha 1990, 184 s.

Obnovení pořádku. Atlantis, Brno 1990, 208 s.

Obnovenie poriadku. Archa, Bratislava 1990, 216 s.

Kruhová obrana. Archa, Bratislava 1992, 285 s.

Listy z väzenia/ Dopisy z vězení. Nadácia Milana Šimečku, Bratislava 1999.

Veľký brat a Veľká sestra. O strate skutočnosti v ideológii reálneho socializmu. (Spoluautor – Kusý, M.) Nadácia Milana Šimečku, Bratislava 2000, 222 s.

Společenství strachu a jiné eseje. Nadácia Milana Šimečku, Bratislava 2003, 175 s.

Kruhová obrana. Artforum a Nadácia Milana Šimečku, Bratislava 2011, 268 s.

Milan Šimečka

Obnovení pořádku

Obálka: Jan Brychta

Vydala © Nadácia Milana Šimečku, Bratislava 2018

ISBN

978-80-89008-59-9 (pdf)

978-80-89008-60-5 (epub)

978-80-89008-61-2 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2018

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk